Lesley Pearse

UNESENÁ (ukázka)

Originální název: Stolen

Vydáno u Penguin Books, London 2010

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Lesley Pearse, 2010

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2015

ISBN 978-80-243-6873-3

Věnování

Skutečnému Davidu Mitchellovi za velkorysost při přihazování na dobročinné aukci, aby se mohl stát postavou v mé knize. Doufám, že jste si četbu svého fiktivního dobrodružství užil stejně jako já jeho psaní.

Poděkování

Děkuji Sue Hughesové z Nemocnice svatého Richarda v Chichesteru za pomoc a nadšení, velmi si toho cením.

A ze srdce děkuji také Waynu Ashmanovi z Brightonu za nedocenitelnou pomoc se vším, co se Brightonu týče. Rozhodně jste překročil rámec povinností. Raději si příště dejte pozor, s kým se seznamujete v letadle!

První kapitola

„Přestaň, Toto!“ křikl David, když viděl, jak sousedův pes asi o tři sta metrů dál cosi tahá z moře.

Bylo šest hodin, nádherné květnové ráno, pro většinu obyvatel Selsey příliš brzy na vstávání. Dvaatřicetiletý David Mitchell touto dobou pravidelně venčil sousedova teriéra. Zaběhal si po pobřežní cestě a Toto se při tom vyřádil na pláži.

Pes poodběhl od svého nálezu a zuřivě štěkal.

„Už jdu!“ zavolal David a seskočil z promenády na oblázkovou pláž. Odtud již viděl lépe. V hrůze zjistil, že se Totův nález nepříjemně podobá lidskému tělu.

Když se přiblížil, ke svému zděšení rozeznal ženu. Holé nohy měla ještě v moři a vlny jí nadouvaly sukni šatů. Do tváře jí neviděl, dokud se nedostal až k ní. Zjistil, že je mladá, kolem dvacítky, štíhlá, s děsivě ostříhanými světlými vlasy.

Usoudil, že je mrtvá. Sehnul se, chytil ji v podpaží a začal ji táhnout na břeh, aby ji moře neodneslo zpátky. Když ji však zvedal, unikl jí vzdech a zachvěla se jí víčka.

„Kdo jste?“ zeptal se, klesl na zem těsně vedle ní, nadzvedl ji a opřel o sebe. Uchopil ji za zápěstí, a přestože byla ledová a kůži měla svraštělou od dlouhého pobytu ve vodě, nahmatal slabý puls.

„Musím honem sehnat sanitku,“ řekl, když neodpověděla. Položil ji na bok a přikryl ji svou teplou bundou.

Přál by si, aby byl někdo poblíž, nechtěl ji nechávat samotnou, ale cesta podél pláže byla opuštěná. Napadlo jej, že je dívka dost možná jiné národnosti, měla totiž na sobě velmi zvláštní a staromódní modré šaty s vysokým límečkem a širokou sukní, jaké vídal ve filmech zasazených do padesátých let. Možná bude z jedné z těch zemí východní Evropy. V každém případě jí očividně někdo ubližoval, na zápěstích a kolem kotníků měla pohmožděniny, jako by byla spoutaná. Vlasy měla ošklivě oškubané.

Nařídil Totovi, aby u ní zůstal, a rozběhl se zpátky hledat telefonní budku.

„Kdo je tato záhadná dívka?“ přečetla Dale titulek v novinách. Se dvěma kolegyněmi právě pily ranní kávu v hotelových lázních. „Stojí tu, že ji včera našli napůl utopenou na pláži. Prý ztratila paměť,“ dodala na vysvětlenou. „Kdyby aspoň otiskli její fotografii, mohl by ji někdo poznat a ohlásit to,“ neodpustila si.

„Třeba je to bohatá potvora a manžel už jí měl plné zuby, tak ji hodil přes palubu jachty jako v tom filmu s Goldie Hawnovou,“ navrhla Michelle. „Viděly jste ho? Našel ji chudý vdovec se spoustou dětí, a protože ztratila paměť, namluvil jí, že je jeho žena, a vzal si ji s sebou domů, aby se mu starala o rodinu. Byla to ohromná legrace, neuměla vařit ani mýt nádobí.“

Všechny tři se při vzpomínce na film Přes palubu zasmály.

„Stejně to musí být divné, když ztratíte paměť,“ poznamenala Dale. „Představte si, že najednou nevíte, kdo nebo odkud jste, prostě vůbec nic. Zajímalo by mě, kdyby vám třeba dali k jídlu něco, co jste dřív nesnášely, jestli by vám to pořád nechutnalo.“

Dívky pracovaly jako kosmetičky v lázeňském provozu hotelu Marchwood Manor poblíž Brightonu v Sussexu. Hotel byl zavedený, ale lázně otevřely teprve přede dvěma týdny a zatím tu bylo relativně prázdno, takže dívky mohly posedávat, pít kávu a číst noviny, místo aby pečovaly o zákazníky.

Dale Mooreová byla pětadvacetiletá Londýňanka, vysoká, vnadná, exotického vzhledu, jako by pocházela ze Španělska nebo Itálie. V podstatě byla jakousi vůdkyní celé skupiny. Čtyřiadvacetiletá Michelle ze Southamptonu měla modré oči, blond vlasy a štíhlou postavu. Nejmladší byla ve svých třiadvaceti Rosie, boubelatá pohledná brunetka z Yorkshiru.

Na protější straně recepce se vcházelo do kadeřnictví. Frankie, April, Guy a Sharon tam měli hlasitě puštěné rádio, což naznačovalo, že ani jim ještě nepřišel žádný zákazník, jakýkoli druh popu měli totiž od ředitelky provozu Marisy De Vere přísně zakázaný. V kadeřnictví tolerovala jedině vážnou hudbu a v kosmetickém salonu relaxační, podporující uvolnění. Dnes však Marisa odjela do Londýna, tím pádem se nemuseli věnovat zbytečnému a nekonečnému úklidu jako jindy, když neměli zákazníky, a do výběru hudby jim nikdo nemluvil.

„Stojí tu, že jí je asi tak dvacet čtyři,“ pokračovala Dale, když se vrátila k článku. „Našel ji v Selsey nějaký chlap, co šel venčit psa. Zřejmě prý byla v moři dlouho a nemá u sebe nic, podle čeho by ji mohli identifikovat. Vzali ji do chichesterské Nemocnice svatého Richarda.“

„Určitě ilegální přistěhovalkyně,“ prohlásila Michelle. „Připlula sem na lodi z Francie. Možná se pohádala s tím, kdo ji vezl, a on ji shodil do moře.“

„Má štěstí, že to přežila, moře je v květnu pořád dost studené,“ soudila Rosie.

„Myslí si, že je Angličanka,“ konstatovala Dale. „Kde je vlastně Selsey?“

„Netuším,“ odvětila Rosie, „ale já v podstatě neznám nic jižně od Birminghamu.“

„Je to necelých padesát kilometrů odsud,“ objasnila jim Michelle. „Jezdili jsme tam na prázdniny, když jsem byla malá. Nechcete některá udělat nehty? Pleťovou masku, masáž hlavy, pedikúru? Je tu hrozná nuda.“

„Tak si ji užívej,“ ušklíbla se Dale. „Je to vzácnost, že nám otrokářka Marisa nešlape na paty.“

Dale už si ředitelku provozu stihla znepřátelit. Jako prvotřídní kosmetička s praxí včetně roku na zaoceánské lodi měla pocit, že jí nikdo nemá co mluvit do toho, jak dělá svou práci. Před otevřením salonu měli všichni zaměstnanci třídenní zkušební dobu, aby mohla Marisa ohodnotit jejich dovednosti. Dale kontrolovala během masáže. Té to však vadilo a doporučila jí, že ohodnotit masáž může, jen když ji sama podstoupí. Marisa to ignorovala a od té chvíle měla pro Dale vždycky práci navíc.

Konflikt s vedením pro ni nebyl ničím novým. Sama uznávala, že je příkrá, sebestředná, zaujatá a tvrdohlavá, se sklony otevírat si pusu bez přemýšlení. Ve své práci však byla dobrá, k zákaznicím se chovala slušně a tvrdě pracovala – rozhodně ji nikdo nemohl obvinit z lenivosti. A určitě se nikdy k nikomu nezachovala krutě.

Zato Marisa se v malých krutostech vyžívala. Znemožnila Michelle, když jí řekla, že jí páchne z úst, Rosie rozplakala výčitkou, když se jí na tváři udělala skvrna, a dokonce oznámila April, že je cítit víc než všichni ostatní. Jedině Scott, trenér ve zdejší posilovně a Dalin starý přítel, zatím jejímu nabroušenému jazyku unikal, jenže ten se Marise očividně líbil.

Nutila všechny neustále uklízet, aby měli co na práci. Zrcadla, která se blyštěla, se musela lesknout ještě víc, povrchy bez jediného zrnka prachu bylo třeba znovu utřít. Nesnášela, když někdo zahálel, bohužel jako naschvál pokaždé, když vpadla do lázní, někdo právě vyprávěl vtip, četl si časopis nebo si potají dával venku cigaretu.

„Zajdu se zeptat April, jestli po něčem netouží. Zmiňovala se, že si chce dnes někam vyrazit. Když jí udělám nehty, třeba mě vezme s sebou a možná mě i nechá přespat u sebe doma.“

Dale se usmála. Přede dvěma lety by byla zrovna jako Michelle a chtěla by objevovat, co všechno Brighton nabízí, ale po roce na zaoceánské lodi přece jen dospěla, nebo alespoň začala myslet na svá játra.

Michelle, Rosie a Frankie z kadeřnictví byli společně s ní, Scottem a s hotelovým sommelierem Carlosem ubytováni v bungalovu pro personál na hotelovém pozemku. Od Brightonu zůstali poněkud odříznutí, protože autobusy do města nejezdily moc často a taxi bylo drahé. Stěžovala si ale jedině Michelle, ostatním stačilo posedět a popovídat si, občas si večer otevřeli láhev vína.

Když se otevřely dveře, všichni nadskočili, ale byl to jen Scott.

„Nemáte co na práci?“ zazubil se. „Asi vás budu muset nahlásit!“

Dale po něm hodila ručník. „Radši se s Marisou konečně vyspi, třeba se pak začne chovat jako člověk.“

Poznali se na výletní lodi, kde dělal sportovního instruktora. Jakmile uviděla jeho zelené oči, ježaté blond vlasy a svalnatou postavu, zamilovala se. Jenomže s ní i každá druhá žena na palubě pod sedmdesát let, proto se nakonec rozhodla zůstat u přátelství. A bylo to očividně nejlepší rozhodnutí jejího života, protože se stali velmi blízkými přáteli. Ještě s Lotte, s níž sdílela kajutu, chodívali společně do přístavu, kdykoli loď někde zakotvila, a trávili spolu veškerý volný čas.

Když plavba skončila a všichni se rozešli, Dale se po obou dvou stýskalo. Našla si práci v kosmetickém salonu poblíž domu svých rodičů v londýnském Chiswicku, ale takové kamarády jako na lodi v salonu neměla. Některé kolegyně byly skutečné potvory. Jakmile objevila inzerát, že shánějí personál do hotelových lázní, okamžitě zavolala Scottovi, který měl naštěstí zájem. Do té doby pracoval v jednom bistru v Truru, protože práci v tělocvičně nesehnal. Kontakt s Lotte bohužel ztratili. Jako kadeřnici by se jí tu pravděpodobně líbilo, jenže od té doby, co se vylodili, nebrala jí ani Scottovi telefon a na zprávy neodpovídala. Usoudili, že už je zřejmě nepotřebuje.

„S Marisou bych do postele nešel bez dozoru,“ zasmál se Scott. „Co kdyby jí přitom praskla maska a pod ní by se objevilo něco hnusného?“

Marisa měla tak dokonalou pleť, že to skutečně připomínalo porcelánovou masku. Vlastně na ní bylo dokonalé všechno, od štíhlé postavy, perfektně střižených černých kostýmků až po uhlově černé vlasy zapletené do copu, sahajícího do půli zad. Byly tak lesklé, jako by je někdo nastříkal lakem ve spreji. Dale se nechala slyšet, že to nejspíš není člověk, ale stepfordská panička vyšlechtěná k vedení lázní.

„Ve skutečnosti je jí osmatřicet, ne dvaatřicet, jak řekla Scottovi,“ ozvala se Rosie se škodolibou jiskrou v hnědých očích. Neměla ve zvyku pomlouvat ostatní, tohle si ale očividně nedokázala nechat pro sebe. „Nechala si na stole papíry k životní pojistce, neodolala jsem. A druhým jménem je Edith!“

„Edith!“ zvolala Dale. „Jako by Marisa nebylo dost zlé. Vsadím se, že ve skutečnosti se nejmenuje ani De Vereová, ale nějak nechutně, třeba Špeková.“

„Znáš doopravdy někoho s příjmením Špeková?“ zeptal se pochybovačně Scott.

„Ne, ale jí by to sedlo,“ zasmála se. Náhle si přitiskla ruku na ústa. „M. E. D. Její iniciály tvoří dohromady med! “

Ostatní vyprskli smíchy.

„Sladká jako med,“ dodala Dale s ironickým úšklebkem.

„Půjdu,“ řekl Scott. „Přenechám vám klevetění a radši zkontroluju, jestli se nikdo neutopil v bazénu.“

Když Dale o hodinu později převzala službu v recepci za Becky, která si šla pro kávu, zapálila plovoucí svíčky v dekoračním bazénku a zadívala se na ně. Byla cynická od přírody, prostořeká a nespokojená, neustále na všem a na všech hledala slabá místa. Ale v Marchwoodu nenašla nic, co by mohla kritizovat. Vlastně se jí to tu zdálo naprosto dokonalé a krásné. Dokonce i Marisa přese všechnu nesnesitelnost dělala svou práci dobře, starala se, aby se všichni otáčeli.

Hotel byl ve staromódním venkovském stylu, plný starožitností, krbů, pohodlných pohovek a vůně levandulového leštidla. Zato lázně byly zařízeny v duchu orientálního minimalismu a stály celé jmění. Světle šedou kamennou podlahu v prostorách recepce oživoval bazének uprostřed, v němž teď na hladině svítily plamínky plovoucích svíček. Jinak zdobilo interiér jen několik málo dekorací: krásná japonská výšivka v dlouhém úzkém rámu, několik květináčů s orchidejemi, nízké sedací lavice podél stěn. Osvětlení bylo tlumené, recepční pult zhotovený ze světle šedého dřeva se skleněnou deskou, která jako by se vznášela nad podlahou. Vedly odsud troje dveře. Ty napravo do kosmetické části, uprostřed do tělocvičny a k bazénu a dveře nalevo do kadeřnictví.

Od té doby, kdy sem Dale přišla, neuplynul den, aby se neradovala, jak báječné si našla zaměstnání. Zatím možná nemají plno, ale jakmile se do toho pustí marketingové oddělení, všechno se změní. Navíc měla pěkný plat, skvělé ubytování a kolegové byli báječní. Z minulých zkušeností už věděla, že právě na lidech, mezi nimiž se člověk pohybuje v práci, záleží nejvíc. V lázních a hotelu jich bylo zaměstnaných zhruba třicet, a ačkoli zatím blíž poznala jen lázeňský personál, všichni se jí zamlouvali.

Když jí před čtrnácti měsíci vypršela smlouva s výletní lodí, měla našetřeno několik set liber. Chtěla si otevřít vlastní salon, ukázalo se však, že by to stálo podstatně víc, než čekala. Aby bylo všechno ještě horší, stihla úspory roztočit dřív, než si pořádně promyslela, co dál.

Příliš dobře si uvědomovala, jaké si o ni rodiče dělají starosti. V minulých letech jim k tomu zavdala příčin víc než dost. Nevybírala si zrovna nejlepší přátele, koketovala s drogami, podstoupila potrat, a dokud se nevyučila kosmetičkou, nikdy u ničeho nevydržela.

Tohle období už skončilo, rodiče ale ještě přesvědčení nebyli. Když pracovala na lodi, musela dřít jako nikdy předtím, oni si však mysleli, že se tam má jak v bavlnce. Teď tedy chtěla v zaměstnání vydržet, dokázat jim, že skutečně dospěla a zvládne se o sebe i ostatní postarat. Hotel Marchwood Manor představoval to pravé místo. Pokud se zvládne vyhýbat střetům s Marisou, možná by tu nakonec mohla jednou dělat ředitelku.

Později téhož dne začalo být v lázních rušno, hosté si objednali několik procedur, takže se Dale, Michelle a Rosie vracely k zaměstnaneckému domku až po osmé, předtím se však ještě zastavily v hotelové kuchyni na večeři.

Byl příjemný večer a zahrada zaplavená světly vypadala nádherně. Domek pro personál byl chráněný keři a všichni se těšili na teplé letní večery, až budou moct sedět venku a popíjet. Překvapilo je, jak dobré získali ubytování. Většina z nich doteď pracovala na místech, kde se museli dělit o jeden pokoj a vařili tam strašně. Zato v Marchwood Manor měli každý vlastní pokoj i s malou koupelnou a jídlo se chutí téměř vyrovnalo tomu pro hotelové hosty.

Frankie si v obývacím pokoji četl noviny. Když vešli, usmál se na ně. „Před hodinou jsem dal do lednice láhev vodky, teď by měla být tak akorát.“

Sám se tituloval „gay“ Frankie, jako by jeho sexuální orientace nebyla zřejmá podle tyrkysových pramenů ve vlasech a výrazného oblečení. Před pár dny Rosie podotkla, že ať už člověk chce říct o Frankiem cokoli, vždycky před to musí vložit „velmi“. Velmi zábavný, velmi dobrý kadeřník a tak dále, protože nic nedělal ani neříkal napůl. Dnes večer si vzal bílou košili s volány, takže působil, jako by se právě vynořil ze starého filmu.

Rosie přinesla lahev vodky a skleničky, a než se Dale převlékla z pracovního do džínů a trička, Frankie zapálil svíčky.

„Tlumené světlo je lichotivější,“ konstatoval.

„Nedělej si starosti, mně se líbíš i ve světle zářivek,“ prohlásil Scott.

Vypukl smích, protože Frankie celý první týden v Marchwoodu předstíral, že chce Scotta sbalit. Byl to žert, později přiznal, že nemohl odolat, protože je na Scottovi heterosexualita zřejmá na první pohled.

„Jé, podívej, Dale,“ zvolala Rosie a vytrhla Frankiemu noviny. „Otiskli fotku té napůl utopené holky, co ji našli na pláži.“

Fotografie vyšla ve večerním vydání místních novin, nazítří už se nejspíš objeví v celostátním tisku. Dale se na ni podívala jen letmo, nebyla to ani moc fotografie, spíš policejní snímek, přesto jakmile noviny odložila, zmocnilo se jí zvláštní nutkání prohlédnout si obrázek znovu.

„Koho ti připomíná?“ nastavila noviny Scottovi.

Podíval se. „Lotte? Vysoké lícní kosti, velké oči. Ale tahle není tak hezká.“

„To protože prožila peklo a někdo jí oškubal vlasy,“ namítla Dale. „Zkus si tuhle ubožačku představit s dlouhými vlasy a úsměvem. Scotte, to by vážně mohla být Lotte!“

„Nemohla,“ zavrtěl hlavou.

„Proč ne? Víme, že je z Brightonu, věk odpovídá, navíc tu píšou, že jde o modrookou a štíhlou blondýnku.“

„Takový popis by vystihoval tisíce holek,“ podotkl. Přesto se na fotografii zadíval. „Ale máš pravdu, kdyby se změnily ty vlasy, je to ona.“

Ostatní byli zvědaví, o kom to mluví.

„Byla to kadeřnice na vyhlídkové lodi a já s ní bydlela v kajutě,“ vysvětlovala Dale. „Když jsem ji uviděla poprvé, byla jsem zoufalá, že mám bydlet s někým takovým. Byla jako Alenka v Říši divů, obrovská kukadla, krásné blond vlasy, na sobě světle růžové šaty. Čekala jsem, že bude donekonečna mlít jen o kondicionérech a volat své matce, aby zjistila, co se děje ve městě. Ale spletla jsem se. Vyklubala se z ní ta nejmilejší, nejhodnější a nejbáječnější kamarádka, jakou jsem kdy měla.“

Překvapilo ji, že se tu veřejně vyznává ze svých citů. Byly doby, kdy si přátelství pletla s využíváním, teprve Lotte jí předvedla, co je to skutečné přátelství.

„Dělali jsme všechno společně,“ ozval se Scott. „Chodili jsme pít do přístavu, v noci jsme si povídali a tak. Jenže pak se jí v Jižní Americe stalo něco strašného.“

„Co?“ vydechly Rosie s Michelle zároveň.

Scott se ohlédl po Dale. Nikdy se nebavili o tom, jestli by to nemělo zůstat tajemstvím, ale připadalo mu, že tady tím nikomu neublíží.

„Znásilnění,“ řekla Dale tiše. Chápala Scottovy rozpaky.

„Znásilnění? Kdo to udělal? Někdo z lodi?“ chtěla vědět Michelle.

„Ne, byl to nějaký šílenec v Ushuaie, to je úplně na jihu, poslední zastávka před Antarktidou,“ vysvětloval Scott. „A za denního světla! Od té doby už nebyla nikdy stejná. Připadali jsme si s Dale hrozně, že jsme ji nechali jít na břeh samotnou.“

„Chuděra,“ zavrtěl hlavou Frankie. „A co se s ní tedy stalo, když jste na lodi skončili? Opravdu myslíte, že by to mohla být ta z novin?“

„Chtěla jet domů za rodiči do Brightonu,“ odpověděla Dale. „Slíbili jsme si všichni, že zůstaneme v kontaktu, a já jí volala i psala, stejně tak Scott, ona nám ale ani jednou neodpověděla. Nejspíš jsme pro ni představovali nežádoucí připomínku té hrůzy.“

„Shodou okolností jsme oba do roka skončili u Brightonu,“ dodal Scott. „Kdyby to nebylo tak dávno, nejspíš bychom ji zkusili najít. Ale nakonec jsme se dohodli, že to nemá smysl, když se vůbec neozvala.“

„Jestli myslíte, že je to ona, měli byste jít na policii,“ podotkl Frankie.

„Jenže kdyby to ona nebyla, udělali bychom ze sebe šašky,“ opáčil Scott. „I když bychom asi mohli zajet aspoň k jejím rodičům a zjistit, jestli je v pořádku.“

„Tak jim hned zavolejte,“ pobízel je Frankie.

„Nemáme číslo,“ namítl Scott. „Jen adresu, kterou napsala Dale.“

„Víš co, tak tam zítra zajedeme,“ navrhla Dale v náhlém popudu. „Zákaznice mám objednané až na odpoledne a ty máš volno, Scotte. Mohli bychom chytit autobus v půl desáté.“

„Já bych zavolal na policii,“ trval si na svém Frankie. „Jednak se možná chudáci její rodiče právě teď dívají na stejnou fotku, a jestli nevědí, kde je jejich dcera, budou dozajisté strachy bez sebe. V takovou chvíli tam přece nechcete chodit! A jestli Marisa zjistí, že jsi někam zmizela, Dale, pořádně si na tobě smlsne.“

„Jestli si i její rodiče budou myslet, že je to Lotte, pak budou určitě rádi, když si o tom budou moct promluvit s někým, komu na ní taky záleží,“ nedala se Dale zviklat. „A pokud jde o Marisu, vy mě snad nenaprášíte, ne?“

„Jasně, že ne,“ odpověděli sborem.

„Měla by se vrátit až odpoledne, ale kdyby přece přišla dřív, co jí máme říct?“ starala se Rosie.

„Že mě začal bolet zub a musela jsem nutně k zubaři,“ navrhla Dale.

„Myslíš, že je to dobrý nápad, vpadnout k jejím rodičům?“ zeptal se Scott mnohem později, když už šli všichni spát. „Chápu, že se chceš napřed zastavit u nich, než se obrátíš na policii, ale co když Lotte pár týdnů neviděli a nezaregistrovali ani tuhle fotku? Praští to s nimi, a bude to na nás. Policie v takových věcech umí chodit, my ne.“

„Můžeme se na Lotte prostě jen zeptat,“ rozhodla Dale. „Jako že ji jdeme normálně navštívit. Kdyby byla v práci, necháme jí vzkaz, aby nám zavolala. Ale jestli řeknou, že už ji nějakou dobu neviděli, tak jim můžeme buď ukázat tu fotku, nebo jít rovnou na policii, podle situace.“

Scott pokrčil rameny. „Jestli začnou vyšilovat, bude to na tebe!“

Druhá kapitola

„Vždycky jsem si myslela, že Lotte musela bydlet někde na předměstí plném zeleně a stromů,“ poznamenala Dale, když taxi zatočilo z pobřežní silnice do ulice s řadovými domky bez předzahrádky. Původně chtěli jet autobusem, nakonec si ale vzali taxi, protože zjistili, že je to k Lotte ještě notný kus cesty.

Scott se zamyšleně díval z okna. „I já. Měl jsem dojem, že určitě vyrůstala jako ve skleníku, hrála si na trávníku s panenkami a večery trávila u deskových her.“

Mnohé z domů v ulici sloužily jako levnější ubytování. Přední dveře měly nevýrazné barvy a v oknech byly umělé květiny. Dale si představila mastné snídaně, proleželé postele a nedostatek teplé vody. Od pobřežní silnice to byl jen kousek, přesto jako by šlo o dva různé světy. Další připomínka, že Brighton kdysi býval známý jako místo pro víkendová dostaveníčka. Úplně si dokázala představit, jak se to tu ve čtyřicátých a padesátých letech hemžilo falešnými manželskými páry.

Lottin dům s číslem dvanáct měl sítě v oknech, dveře natřené sytě žlutou. Před ním parkovala malá bílá dodávka s černým nápisem „A. G. Wainwright, instalatér“ na boku.

„No sláva, její otec bude doma,“ oddechl si Scott, když zaplatil taxikáři. „Jestli její máma začne trojčit, aspoň se o ni postará.“

Dale jej zarazila, než stačil zazvonit. „Hlavně nezapomeň, že jim nebudeme tu fotku strkat pod nos. Kdyby to vypadalo špatně, prostě se odporoučíme a necháme to policii.“

Otevřel jim pan Wainwright. Byl to vysoký a štíhlý muž kolem pětapadesátky se stejnýma modrýma očima jako Lotte a s prořídlými vlasy. Na sobě měl džíny a mikinu, očividně pracovní oděv, protože byl celý špinavý a obnošený.

„Pracovali jsme s Lotte na vyhlídkové lodi,“ vysvětlila Dale, když se představili. „Od té doby se nám ale neozvala. Teď jsme zaměstnaní nedaleko odsud, tak jsme ji přišli navštívit.“

Zamračil se. „Tak pojďte dovnitř. Žena vzadu pleje zahradu, dojdu pro ni.“

Dovedl je úzkou chodbou kolem zavřených dveří, nejspíš od obývacího pokoje, do velké slunné kuchyně. Byla trochu staromódní, se zelenými skříňkami a terakotovým pracovním pultem, ale čistá a upravená. Prosklenými dveřmi bylo vidět do malé, ale hezké a udržované zahrady. Paní Wainwrightová se skláněla nad záhonem tulipánů. Manžel vyšel ven za ní. Když se narovnala a on jí řekl, o co jde, ohlédla se ke kuchyni.

„Je mnohem starší než moje máma,“ poznamenala Dale překvapeně. „Určitě jí bude hodně přes šedesát. A tu fotku v novinách evidentně neviděli, nebo si nemyslí, že je to ona, jinak by její táta něco řekl.“

Scott už nestihl odpovědět, dvojice vešla dovnitř. Paní Wainwrightová byla kypřejší malá žena s vrásčitou tváří a bílými, nakrátko ostříhanými vlasy. Na sobě měla akrylové kalhoty a svetr, jaké obvykle nosí mnohem starší dámy, krok však měla svižný.

„Neradi vás rušíme,“ omlouvala se Dale. „Jen jsme chtěli najít Lotte.“

„Tak to bude těžké, protože je někde na moři,“ odtušila paní Wainwrightová.

„Takže nastoupila na další loď?“ podivila se Dale. Lotte prohlašovala, že na žádnou už nevkročí. „Na té první jsme skončili loni v březnu, jak dlouho trvalo, než si našla jinou?“

„Jinou?“ Žena se zamračila. „Přede dvěma lety odjela do Brightonu a od té doby tu nebyla.“

Dale se otočila na Scotta. Nevěděla, jak dál.

„Když jsme končili na lodi, Lotte nám říkala, že pojede domů za vámi,“ řekl Scott velice opatrně, aby mu neuklouzlo něco nevhodného.

„To tedy nevím, proč vám to tvrdila, nebydlí tu už kolik let,“ prohlásila Lottina matka. „Od té doby jsme ji viděli sotva párkrát. A o té práci na lodi nám řekla jen proto, že si u nás chtěla nechat pár věcí.“

Z paní Wainwrightové přímo čišel chlad. Jako by se o svou dceru v nejmenším nezajímala.

„A víte, kde je teď?“ zeptal se Scott.

„Nevíme,“ odpověděl Lottin otec. „Před nějakou dobou jsme občas dostali pohled.“ Došel k nástěnce a jeden ukázal. „Tenhle je ze San Francisca, to zrovna nastoupila na loď, ten další z Trinidadu. Od té doby nic.“

„Ale vždyť vám telefonovala,“ namítla Dale, když si vzpomněla na Vánoce a další příležitosti, kdy Lotte tvrdila, že volá domů. Také prý mluvila s rodiči po tom znásilnění. „Proč by mi to vykládala, kdyby to nebyla pravda?“

„Vždycky byla prolhaná,“ odsekla paní Wainwrightová. „Počítám, že vám vykládala i tu svou pohádku o Popelce, jak jsme na ni byli zlí a neměli ji rádi. Tyhle bláboly chrlila na potkání.“

Dale šokovalo, že ta žena takovým způsobem zasvěcuje cizí osoby do rodinných záležitostí, navíc tak ošklivě mluví o někom, koho by měla mít ráda.

„Lotte žádné bláboly nechrlila,“ ohradila se. „Ale když vás teď vidím, nejspíš se styděla, že má tak bezcitné rodiče, a vůbec neměla v úmyslu vracet se domů. Kdybych věděla, jací jste, byla bych ji vzala s sebou k nám.“

„Co si to dovolujete?“ vystrčila paní Wainwrightová bradu. „Dávejte si pozor na jazyk, děvenko!“

„Měli byste vědět, že na Lotte nedáme dopustit, zvlášť protože byla v Jihoafrické republice znásilněna,“ ozval se Scott s nadějí, že konečně projeví nějaké city. Nestalo se, ti dva nehnuli brvou. „Bylo to opravdu strašné, všechny na lodi to šokovalo. Udělal to nějaký cizí chlap, za bílého dne. Ona vám nic neřekla?“

Dale čekala, že se paní Wainwrightová rozpláče, ale ona jen stála uprostřed své kuchyně a tvářila se asi tak zaujatě, jako by jí právě sdělili, že si Lotte obarvila vlasy.

„To si určitě vymyslela,“ prohlásila po chvíli. „Vždycky se na sebe snažila upoutat pozornost.“

„Co prosím?“ vyjekla Dale. „Paní Wainwrightová, chytili toho chlapa při činu! Dvojice hostů z lodi zaslechla její křik a běželi jí na pomoc. Vyšetřoval ji lodní lékař. Ten násilník ji bil, vyhrožoval jí a nakonec ji znásilnil. Jak vás vůbec mohlo napadnout, že by si to vymyslela?“

Alespoň pan Wainwright vypadal otřeseně. Popošel ke své ženě, téměř jako by u ní hledal ochranu. Ta však jen stála a tvářila se cynicky.

„Proboha, copak vy opravdu nemáte žádné city?“ zavrtěla Dale opovržlivě hlavou.

„Teď aspoň víme, proč vám nic neřekla,“ dodal Scott. „Věděla, že byste reagovala takhle, že? Proč vám na ní vůbec nezáleží?“ Ukázal na stěnu v jídelně, kde viselo nejméně dvacet fotografií Lotte jako malé. „Jak tu můžete mít vystavené její fotky, když je vám úplně jedno, kde je nebo co se jí stalo?“

„To není Lotte,“ pravil nedůtklivě pan Wainwright. „To je naše Fleur. Přišli jsme o ni, když jí bylo deset. Nechápu, jak si ty dvě můžete splést. Fleur byla tak krásná a nadaná.“

Dale zírala s otevřenými ústy. Začínala chápat.

„Fleur byla starší, nebo mladší?“ zeptala se.

„Starší, o čtyři roky,“ odpověděl muž. „Když zemřela, zdrtilo nás to. Byla tak výjimečná. Uměla tančit, zpívat, vyhrála spoustu soutěží. A byla hezká jako obrázek, chytrá. Všichni ji měli rádi.“

„A vy jste měli zlost, že vám zbyla jen Lotte?“ konstatovala Dale ironicky.

„Ten tón si vyprošuji!“ obořila se na ni paní Wainwrightová. „Nikdy se nemohla se svou sestrou rovnat.“

„Nezlobte se, ale Lotte je jedna z nejkrásnějších, nejhodnějších a nejpracovitějších dívek, jaké jsem poznala,“ opáčila Dale rozhořčeně. „Je úžasná. Jak můžete být tak krutí a zavrhovat ji?“

„Takže vám ty výmysly přece jenom vykládala, že?“ Paní Wainwrightová semkla rty a přistoupila blíž.

„No ano, něco si opravdu vymyslela. Vylíčila vás jako milující rodiče a své dětství jako idylu,“ odsekla Dale. „Proboha, teď už chápu, proč nemohla zpátky domů. Já bych se taky nevrátila, mít rodiče jako vy.“

Scott vytáhl z kapsy noviny, uhladil je a ukázal panu Wainwrightovi. „Je tohle Lotte?“ zeptal se.

Table of Contents

Věnování

Poděkování

První kapitola

Druhá kapitola