(ukázka)

Copyright © 2015 by Morrell Enterprises, Inc.

This edition published by arrangement with Little, Brown and Company, New York, New York, USA. All rights reserved.

Translation © Ondřej Duha, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu INSPECTOR OF THE DEAD

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-968-2 (ePub)

ISBN 978-80-7466-969-9 (mobi)

Grevelu Lindopovi a Robertu Morrisonovi za to, že mi byli průvodci na mé cestě vším, co se týká Thomase de Quinceyho,

a historičce Judith Flandersové za to, že mě provedla viktoriánskými ulicemi

ÚVOD

V současnosti považujeme zákony omezující prodej narkotik za takovou samozřejmost, že nás překvapí zjištění, že opium, z něhož se vyrábí heroin a morfium, bylo legálně dostupné v britském impériu a Spojených státech po většinu devatenáctého století. Prodávalo se v drogeriích, řeznictvích, obchodech s potravinami, dokonce i v trafikách. Jeho tekutá forma se nazývala laudanum, což byla směs práškového opia a alkoholu (obvykle brandy). Skoro každá domácnost ho vlastnila láhev, stejně jako je v dnešních lékárničkách obvyklý aspirin. Jako jediný lék proti bolesti (kromě alkoholu) se opium předepisovalo na bolesti hlavy, menstruační křeče, žaludeční obtíže, sennou rýmu, bolesti uší a zad, dětskou koliku, rakovinu a prakticky na všechno ostatní, co mohlo člověka trápit.

Thomas de Quincey, jeden z nejproslulejších a nejgeniálnějších autorů devatenáctého století, tuto drogu poprvé ochutnal jako mladík trpící bolestmi hlavy. Euforii, kterou prožil, popsal jako „propast božské rozkoše… všelék na všechny lidské strasti… tajemství štěstí“. Osm let látku užíval pouze příležitostně, ale kolem osmadvaceti propadl celoživotní závislosti. Pojetí fyzické a psychické závislosti bylo v devatenáctém století neznámé. Lidé považovali nadužívání opia za pouhý zlozvyk, kterého se dokáže zbavit každý se silnou vůlí a disciplínou. Protože De Quincey nemohl přestat, byl odsouzen za nedostatek sebeovládání, přestože mu pokusy o abstinenci způsobovaly stavy „podráždění, bolestí hlavy, bušení srdce a hrůzy“.

V roce 1821, když bylo De Quinceymu šestatřicet, vydal Zpověď anglického poživače opia a zvedl v celé Anglii vlnu šoku. Tato první kniha o drogové závislosti ho proslavila brutální upřímností v době, kdy mnozí lidé jeho utrpení sdíleli, ale nikdy se k němu nepřiznali, protože se báli ostudy, kterou jim zveřejnění jejich soukromí způsobí. Tou dobou už blahodárné účinky drogy polevily a De Quincey potřeboval obrovské dávky čistě jen proto, aby mohl fungovat. Polévková lžíce laudana mohla zabít člověka, který na ně nebyl zvyklý, ale jen proto, aby se na vrcholu své závislosti cítil normálně, musel ho De Quincey denně polykat šestnáct uncí (453 gramů), zatímco „chroupal opiové pilulky z krabičky na šňupací tabák, jako jíní chroupají oříšky“, jak řekl jeden přítel.

Droga způsobila, že De Quincey prožíval výpravné noční můry, které jako by každou noc trvaly stovky let. Navštěvovali ho duchové jeho milovaných. Všechny bolesti a ztráty jeho života se vynořovaly, aby ho strašily, a kvůli těmto nočním můrám objevil De Quincey bezedný vnitřní vět, „propasti a temné jeskyně, hlubiny v hlubinách“. Sedmdesát let před Freudem vyvinul teorie o podvědomí, které se podobaly Výkladu snů budoucího velkého psychoanalytika. To De Quincey vymyslel termín „podvědomí“ a popsal hluboké komory mysli, v nichž se může skrývat „hrozná cizí povaha“ neznámá lidem v okolí, a dokonce i dotyčnému.

De Quincey prokázal ještě další pozoruhodnou schopnost: stal se odborníkem na vraždy.

Ve vrazích, kteří si zaslouží být nazýváni umělci, zuří jakási obrovská bouře vášní – žárlivosti, ambicí, pomstychtivosti, nenávisti –, která jim způsobuje peklo.

– Thomas De Quincey

„O klepání na dveře v Macbethovi“

JEDNA

Vražedná zóna

Londýn 1855

Kromě návštěv divadel nebo pánských klubů měla většina vážených obyvatel největšího města na světě ve zvyku být doma před západem slunce, k němuž toho chladného sobotního večera 3. února došlo za šest minut pět.

Tento čas – synchronizovaný s hodinami na Královské observatoři v Greenwichi – ukazovaly stříbrné kapesní hodinky, na které se díval draze oblečený, zjevně urozený gentleman pod syčící lampou. Drsné zkušenosti ho naučily, že vzhled znamená všechno. Člověku se mohou honit hlavou ty nejodpornější představy, ale důležitý je důstojný zevnějšek. Už patnáct let si nedokázal vybavit dobu, kdy ho nesžírala zuřivost, ale nikdy nedopustil, aby ho někdo podezíral, a vychutnával si překvapení těch, na které vypustil svůj vztek.

Toho večera stál v ulici Constitution Hill a díval se na temné zdi Buckinghamského paláce na druhé straně. Za závěsy tam slabě zářila světla. Vzhledem k tomu, že se před čtyřmi dny rozpadla britská vláda kvůli šokujícím chybám ve vedení krymské války, účastnila se královna Viktorie nepochybně urgentních jednání se svou Tajnou radou. Stín, který prošel za jedním z oken, mohl patřit buď jí, nebo možná jejímu manželovi princi Albertovi. Gentleman si nebyl jistý, koho z nich nenávidí víc.

Blížící se kroky ho přiměly, aby se otočil. Objevil se konstábl, jehož přilba se rýsovala proti mlze. Zatímco si strážník svítil lucernou na jeho kvalitní šaty, gentleman se přinutil vypadat klidně. Jeho cylindr, převlečník a kalhoty byly prvotřídní. Plnovous, který mu sloužil jako převlek, by před lety upoutal pozornost, ale teď byl v módě. Dokonce i jeho černá vycházková hůl s naleštěným stříbrným knoflíkem byla podle poslední módy.

„Dobrý večer, pane. Omlouvám se, že vám to musím říct, ale nezdržujte se tady,“ varoval ho konstábl. „Není dobré být ve tmě sám, dokonce ani v téhle čtvrti.“

„Děkuji, konstáble. Půjdu dál.“

Ve svém úkrytu mladík konečně uslyšel, že se blíží nějaká kořist. Už to skoro vzdal, protože věděl, jak malá je šance, že někdo zámožný půjde sám touto zamlženou ulicí, ale věděl také, že ta mlha je jeho jedinou ochranou před konstáblem, který tam procházel každých dvacet minut.

Mladík usoudil, že ty kroky nemají těžký, zlověstný zvuk jako kroky konstábla, a připravil se na nejzoufalejší čin svého života. Přežil tajfuny a horečky při třech cestách z Anglie do Orientu a zpátky na lodích Britské východoindické společnosti, ale to nebylo nic ve srovnání s tím, co riskoval teď, tedy trest smrti oběšením. V žaludku mu škrundalo hlady a modlil se, aby ho ten zvuk neprozradil.

Kroky se přiblížily a v dohledu se objevil cylindr. Navzdory své slabosti vystoupil mladík zpoza stromu v Green Parku. Sevřel rukama litinový plot, přehoupl se přes něj a dopadl před gentlemana, jehož tmavý plnovous bylo vidět v mlhavé záři nedaleké pouliční lampy.

Mladík pokynul holí. „Asi ti je jasný, o co mi jde, kámo. Dej mi peněženku, nebo to s tebou dopadne zle.“

Gentleman si prohlížel jeho špinavé, potrhané námořnické šaty.

„Říkal jsem peněženku, kámo,“ nařídil mladík, zatímco špicoval uši, zda neuslyší kroky vracejícího se konstábla. „A fofrem. Nebudu to opakovat.“

„Světlo tady není nejlepší, ale snad vidíš moje oči. Pořádně se do nich podívej.“

„Co udělám, bude, že ti je zavřu navždy, jestli mi nedáš peněženku.“

„Vidíš v nich strach?“

„Po tomhle uvidím.“

Mladík pokročil kupředu a mávl holí.

Gentleman se s šokující rychlostí obrátil ke straně, udeřil špacírkou do mladíkova zápěstí a hůl mu vyrazil. Druhým úderem ho zasáhl ze strany do hlavy a poslal ho k zemi.

„Jestli nechceš dostat přidáno, zůstaň ležet,“ poradil mu gentleman.

Mladík potlačil sténání a chytil se za bolavou hlavu.

„Než někoho přepadneš, vždycky se mu podívej do očí. Odhadni, jestli jeho odhodlání není větší než tvoje. Tvůj věk, prosím.“

Zdvořilý tón mladíka tak překvapil, že se slyšel, jak odpovídá: „Osmnáct.“

„Jak se jmenuješ?“

Mladík zaváhal a otřásl se zimou.

„Odpověz. Křestní jméno postačí. Nechci tě udat.“

„Ronnie.“

„Chtěl jsi říct Ronald. Pokud chceš vypadat lepší, než jsi, vždycky se představuj formálně. Řekni to.“

„Ronald.“

„Navzdory bolesti po mých úderech máš tolik rozumu, že jsi nevykřikl a neupozornil konstábla. To si zaslouží odměnu. Jak dlouho už jsi nejedl, Ronalde?“

„Dva dny.“

„Tvoje hladovění právě skončilo.“

Gentleman upustil na chodník pět mincí, které Ronald ve slabé záři pouliční lampy nemohl poznat. Očekával pence a vyrazilo mu dech, když zjistil, že to pence nejsou, a dokonce ani šilinky, ale zlaté sovereigny. V šoku na ně zíral. Jeden zlatý sovereign byl víc, než většina lidí vydělala za týden tvrdé práce, a tady jich leželo pět.

„Chceš dostat ještě víc sovereignů, Ronalde?“

Chvatně posbíral mince. „Ano.“

„Garner Street dvacet pět, Wapping.“ Ta adresa byla ve špinavém East Endu, tak daleko od vznešenosti Green Parku, jak si jeden dokázal představit. „Zopakuj to.“

„Garner Street dvacet pět, Wapping.“

„Buď tam zítra ve čtyři odpoledne. Kup si teplé šaty. Nic výstředního, co by upoutalo pozornost. Máš šanci pomoct dobré věci, Ronalde. Ale jestli někomu povíš o Garner Street dvacet pět, dopadne to s tebou zle, abych použil tvůj výraz. Uvidíme, jestli máš opravdu rozum, nebo zda zahodíš největší příležitost svého života.“

Přiblížily se těžké kroky.

„Konstábl. Běž,“ varoval ho vousatý gentleman. „Nezklamej mě, Ronalde.“

S žaludkem svírajícím se ještě bolestněji a v úžasu nad svým štěstím sevřel Ronald těch pět vzácných mincí a odběhl do mlhy.

Zatímco gentleman pokračoval po Constitution Hill, jeho hodinky teď ukazovaly osm minut po páté. Hodinky jeho společníků, také nařízené podle Královské observatoře v Greenwichi, musely tedy ukazovat stejně. Všechno šlo podle plánu.

Na Piccadilly odbočil doprava k jedné z nejúctyhodnějších čtvrtí Londýna – Mayfair. Na to, co si teď vychutná, čekal snad celou věčnost. Nepředstavitelně trpěl, aby to připravil. Navzdory svým emocím udržoval odměřené tempo, odhodlaný neotupit své uspokojení spěchem.

Ani v mlze mu nedělalo problémy najít cestu. Tuhle trasu prošel ve své paměti mnohokrát. Byla to stejná trasa, po níž pobíhal před patnácti lety jako zoufalý chlapec, doprava po Picadilly, pak doleva po Half Moon Street, znovu doleva do Curzon Street, sem a tam, a při tom prosil.

„Prosím, pane, potřebuju pomoc!“

„Jdi ode mě, ty špinavý skrčku!“

Ozvěny té hrozné doby se rozléhaly v paměti, když přišel do ulice známé jako Chesterfield Hill. Zastavil se na místě, kde plynová lampa ozařovala železné zábradlí, za kterým vedlo pět kamenných schodů k dubovým dveřím. Klepadlo mělo tvar heraldické lví hlavy.

Schody byly čerstvě vydrhnuté. Všiml si škrabky na boty zabudované do zábradlí a přejel po ní podrážkami, aby nezanechal stopy. Sevřel vycházkovou hůl, otevřel branku a vystoupal po schodech. Útrobami domu se rozlehly údery klepadla.

Uslyšel někoho na druhé straně dveří. Na okamžik se mu zdálo, jako by jeho očekávání rozptýlilo mlhu, jako by se zastavil čas. Zatímco jedna jeho ruka pustila klepadlo a dveře se otevřely, druhá pevně sevřela hůl se stříbrným knoflíkem.

Komorník se zatvářil zmateně. „Jeho Lordstvo neočekává hosty.“

Gentleman udeřil muže vší silou do hlavy a srazil ho na mramorovou podlahu. Se srdcem prudce bušícím uspokojením vstoupil a zavřel dveře. Několik rychlých kroků ho dovedlo do prostorné haly.

Na úpatí zdobného schodiště se zastavila služebná a zamračila se, zjevně zmatená, proč komorník neprovází hosta. Gentleman zuřivě máchl holí a cítil, jak její knoflík narazil do služčiny hlavy. Ta se zhroutila na zem se smrtelným zasténáním.

Gentleman ten dům při několika příležitostech navštívil bez umělého plnovousu v obličeji. Znal jeho vnitřní uspořádání a nebude potřebovat moc času na zneškodnění zbývajícího služebnictva. Pak se bude moci oddat svému uspokojení, až obrátí svou pozornost k jejich pánovi. Sevřel hůl a pokračoval ve svém velkém díle.

Bylo třeba oživit vzpomínky.

Bylo třeba vykonat trest.

DVĚ

Soukromá kostelní lavice

Kostel svatého Jakuba vypadal na jihovýchodní okraj bohatého Mayfairu možná až příliš skromně. Tato stavba navržená sirem Christopherem Wrenem nijak nenaznačovala, že tento slavný architekt je zodpovědný i za vznešenost katedrály svatého Pavla, tak velký to byl kontrast. Úzký, jen tři poschodí vysoký kostel svatého Jakuba byl postavený z prostých červených cihel. Jeho věž měla hodiny, mosaznou báň a korouhvičku. To byly veškeré ozdoby.

Zatímco zvon ohlašoval nedělní bohoslužbu v jedenáct hodin, proud kočárů přivážel bohaté věřící. Protože byl očekáván zvláštní host, který měl ulevit od válečných chmur, kostel se rychle plnil. Ranní světlo proudilo množstvím vysokých oken, odráželo se od bílých stěn a ozařovalo interiér krásou. Byl to okouzlující efekt, kterým byl svatý Jakub proslulý.

Mezi těmi, kteří vstoupili do kostela, přitahovala pozornost jedna čtyřčlenná skupinka. Nejen že to byli cizí lidé, ale dva muži ve skupině byli mimořádně vysocí, skoro šest stop, což bylo pozoruhodné v době, když většina mužů měřila jen asi pět stop a sedm palců. Třetí muž byl naopak neobvykle malý, pod pět stop.

I oblečení skupiny poutalo pozornost. Ti vysocí muži měli na sobě beztvaré všední šaty, jaké se stěží daly očekávat mezi dlouhými kabáty v kostele. Ten malý muž – mnohem starší než druzí dva – se alespoň pro tu příležitost pokusil obléknout, ale jeho roztřepené manžety a lesklé lokty naznačovaly, že patří do jiné čtvrti.

Čtvrtý člen skupiny byla atraktivní, asi jednadvacetiletá dívka. Co si asi kongregace myslela o ní? Místo složitých módních šatů s obručemi a velkými saténovými volány měla na sobě volně visící sukni a pod ní dámské kalhoty ve stylu, které noviny posměšně nazývaly „bloomerky“. Obrysy a pohyby jejích nohou byly zřetelně viditelné, což způsobovalo, že se hlavy otáčely a kostelem se šířil šepot.

Ten ještě zesílil, když si jeden z mužů sundal to, co vypadalo jako kolportérská čapka, a odkryl jasně rudé vlasy.

„Ir,“ zamumlalo několik lidí.

Druhý vysoký muž měl na bradě jizvu, což naznačovalo, že jeho původ není o nic lepší.

Všichni očekávali, že ta nesourodá skupinka zůstane vzadu v části ke stání, kde se modlilo služebnictvo a další obyčejní lidé. Místo toho ta mladá žena v sukni s kalhotami, jasně modrýma očima a lesklými, světle hnědými vlasy visícími v loknách zpod čepce všechny překvapila tím, že přistoupila k hlavní uvaděčce do kostelních lavic Agnes Barretové.

Agnes bylo šedesát, měla bílé vlasy a brýle. V průběhu desetiletí se vypracovala v řadách uvaděčů tak, že teď měla na starost klíče od těch nejdůležitějších uzavřených soukromých lavic. Kolovaly fámy, že spropitné, které za ta léta dostala od nájemců lavic, dosáhlo pozoruhodných třech tisíc liber, zcela zasloužených, protože dobrý uvaděč musí vědět, jak být k službám, umět leštit dubové dřevo lavic, vyprašovat klekátka, natřásat polštáře a tak dále.

Zmatená Agnes čekala na mladou ženu v tom skandálním úboru, aby zjistila její úmysly. Třeba se ta chudinka ztratila nebo se chtěla zeptat na cestu do mnohem vhodnějšího kostela.

„Ukažte nám prosím lavici lorda Palmerstona,“ požádala mladá žena.

Agnes spadla čelist. Opravdu ta zvláštní bytost řekla „lavici lorda Palmerstona“? Agnes se musela přeslechnout. Lord Palmerston byl jeden z nejvlivnějších politiků v zemi.

„Promiňte?“

„Lavici lorda Palmerstona, prosím.“ Problematická návštěvnice podala Agnes lístek.

Agnes si ho přečetla se sílícím zmatkem. Ten povědomý rukopis byl vskutku lorda Palmerstona a vzkaz nezpochybnitelně dával těm čtyřem divně vypadajícím cizím lidem svolení k použití jeho lavice. Ale proč se Jeho Lordstvo proboha k něčemu takovému snížilo?

Agnes se snažila zakrýt svůj zmatek. Přesunula ustaraný pohled na neobvykle malého muže, jehož oči byly stejně výrazně modré jako ženiny a vlasy měly stejný hnědý odstín. Otec a dcera, usoudila Agnes. Ten drobný pán napjatě svíral ruce a přešlapoval z nohy na nohu, jako by kráčel na místě. Toho chladného únorového rána se mu čelo lesklo potem. Že by byl nemocný?

„Následujte mě,“ odpověděla Agnes neochotně.

Kráčela centrální uličkou kolem lavic v rozmístění známém jako „kóje“. Místo řad táhnoucích se napříč lodí byly tyto lavice rozdělené do čtvercových oddílů osm na osm stop, s přepážkami vysokými do pasu vpředu a vzadu. Byly schopné pojmout gentlemana a jeho rodinu. Mnoho takových kójí připomínalo malé salonky v domech, s polštáři na lavicích a koberci na podlaze. Některé měly dokonce stolky, na které se daly položit cylindry, rukavice a složené kabáty.

Lavice lorda Palmerstona byly vpředu, napravo od centrální uličky. Agnes se ta vzdálenost nikdy nezdála tak dlouhá. Přestože se dívala přímo před sebe, cítila pozornost, které se jí a její podivné skupince dostávalo. Když došla k hrazení z bílého mramoru před oltářem, obrátila se tváří ke kongregaci. S vědomím, že na ní visí všechny oči, vybrala jeden klíč z kruhu, který nesla, a odemkla vchod do kóje lorda Palmerstona.

„Kdyby mě Jeho Lordstvo bylo uvědomilo, že má v úmyslu poskytnout své lavice hostům, byla bych je připravila,“ vysvětlila Agnes. „Koš s dřevěným uhlím není zapálený.“

„Děkuji, ale není třeba rozmazlovat nás teplem,“ ujistila ji mladá žena. „Tohle je mnohem pohodlnější, než na co jsme zvyklí v našem domovském kostele v Edinburghu. Nemůžeme si dovolit pronajímat si tam lavici. Stáváme vzadu.“

Tak ona je ze Skotska, pomyslela si Agnes. A jeden z těch mužů je Ir. To hodně vysvětluje.

Kóje lorda Palmerstona měla tři řady lavic s opěradly. Dva vysocí muži se posadili do prostřední lavice, zatímco ta dívka a její otec obsadili tu přední. I když se ten malý muž posadil, nepřestával pohybovat nohama nahoru a dolů.

S nuceným zdvořilostním pokývnutím zacinkala Agnes klíči a vrátila se do zadní části kostela, kde se k ní došoural farní správce tvářící se stejně zmateně, jak se cítila Agnes.

„Víte, kdo je ten malý muž, že ano?“ zašeptal správce a snažil se potlačit úžas.

„Nemám nejmenší tušení. Vím jen, že jeho šaty potřebují pozašívat,“ odpověděla Agnes.

„To je Poživač opia.“

Agnes si znovu byla jistá, že špatně slyší. „Poživač opia? Thomas De Quincey?“

„V prosinci, když docházelo ke všem těm vraždám, jsem viděl jeho obrázek v Illustrated London News. Byl jsem tak zvědavý, že jsem zašel do jednoho z těch knihkupectví, kde měl podle těch novin podepisovat jeho knihy každému, kdo si je koupil. Nedůstojný způsob, jak si vydělávat na živobytí, to vám povídám.“

„Neříkejte mi, že podepisoval tu knihu.“ Agnes ztišila hlas. Měla na mysli jeho nechvalně proslulou Zpověď anglického poživače opia.

„Byl ochotný podepsat cokoli se svým jménem, co se kdo odhodlal koupit. Ta skandálně oblečená žena je jeho dcera. V tom knihkupectví mu pokaždé, když se pokusil zpod kabátu vytáhnout láhev, koupila šálek čaje, aby ho rozptýlila.“

„Slitování,“ řekla Agnes. „Myslíte, že ta láhev obsahovala laudanum?“

„Co jiného? Musel vypít aspoň pět šálků čaje, zatímco jsem ho sledoval. Představte si, kolik laudana by zkonzumoval, kdyby tam jeho dcera nebyla. Doufám, že nemusím zdůrazňovat, že jsem si žádnou jeho knihu nekoupil.“

„To není třeba. Kdo by chtěl číst ty jeho skandální bláboly, natož je kupovat? Thomas De Quincey, Poživač opia, v kostele svatého Jakuba? Bůh nám pomáhej.“

„To ještě není všechno.“

Agnes poslouchala se sílící hrůzou.

„Ti dva muži s Poživačem opia. Jeden je detektiv ze Scotland Yardu.“

„To jistě ne.“

„Znám ho ze svých pravidelných ranních procházek po Picadilly. Moje trasa vede kolem sídla lorda Palmerstona, které tamhleten mladý muž navštěvuje každý den v devět. Slyšel jsem, jak ho portýr oslovuje ,detektiv seržante‘.“

„Detektiv seržante? Můj bože.“

„Také jsem slyšel, jak se ten portýr a detektiv baví o dalším detektivovi, který byl podle všeho zraněn při těch prosincových vraždách. Ten druhý detektiv se zotavuje v sídle lorda Palmerstona. Poživač opia a jeho dcera tam bydlí také.“

Agnes cítila, jak jí blednou tváře. „Kam ten svět spěje?“

Ale Agnes si nemohla dovolit nechat se rozptylovat. Zvláštní návštěvník měl brzy dorazit. Gentlemani na ni mezitím vrhali netrpělivé pohledy a čekali, až jim odemkne kóje. Sevřela svůj kruh s klíči a přistoupila k první mračící se skupince, ale jako by toho rána nebylo překvapení dost, náhle uviděla, jak hlavním vchodem prošla Smrt.

Středoviktoriánský pohled na smrt byl přísný. Od truchlící vdovy, dětí a blízkých příbuzných se očekávalo, že se uzavřou doma a celé měsíce budou nosit smuteční šaty – v případě vdovy nejméně rok a den.

Proto Agnes zírala s otevřenými ústy na to, co viděla. Šokovaní věřící ustupovali z cesty přísnému muži se sevřeným obličejem, jehož kabát, vesta i kalhoty byly tak černé, jak jen černá může být. Protože královna Viktorie a princ Albert neschvalovali, když muži nosili jiné než černé, šedé nebo tmavomodré oblečení, bylo obtížné vypadat pochmurněji než tenhle návštěvník kostela svatého Jakuba, ale tento cizinec nějak dokázal, že ostatní pochmurně oblečení muži vypadali ve srovnání s ním vesele. Navíc držel v rukou v nejčernějších rukavicích cylindr se smuteční páskou a černou látkou visící vzadu.

Muže, jehož oblečení by takto vyjadřovalo mimořádný žal, bylo vidět na veřejnosti jen zřídka, snad kromě pohřbu milovaného člověka, za kterého upřímně truchlil. Takhle oděný na nedělní mši upoutal pozornost všech.

Nebyl však sám. Podpíral křehkou ženu, jejíž shrbená postava naznačovala vyšší věk. Její oblečení mělo vyjadřovat nejhlubší žal. Šaty měla z půlnočního krepu, jeho pomačkaný povrch neodrážel světlo. Zpod jejího čepce visel černý závoj. V ruce v černé rukavici držela černý kapesník, jímž si pod závojem osoušela slzy.

„Odemkněte prosím lavice lady Cosgroveové,“ požádal ten vážný muž Agnes.

„Lady Cosgroveové?“ Agnes si náhle uvědomila, kdo ta žena je. „Můj bože, co se stalo?“

„Prosím,“ zopakoval muž.

„Ale lady Cosgroveová poslala zprávu, že se této ranní bohoslužby nezúčastní. Nepřipravila jsem její lavice.“

„Lady Cosgroveová má mnohem závažnější starosti než to, zda byl z její lavice otřen prach.“

Aniž by počkal na odpověď, vedl muž roztřesenou ženu centrální uličkou. Agnes opět slyšela šepot a cítila, jak se na ni upírají všechny páry očí. Došla do přední části kostela, obrátila se doprava a minula Poživače opia a jeho podivně oblečené společníky v boxu lorda Palmerstona. Ten drobný muž dál pohyboval nohama nahoru a dolů.

Další lavice vpředu patřila lady Cosgroveové. Nacházela se u pravé zdi a byla nejpropracovanější v kostele. V průběhu staletí přibyl v každém rohu boxu sloupek a nahoře nebesa. Ke sloupkům byly připevněny závěsy, které rodina lady Cosgroveové mohla v případě průvanu zatáhnout, takže byla ze tří stran chráněna, zatímco strana obrácená k oltáři zůstala volná. Vědělo se, že osazenstvo lavice závěsy zatahuje i za teplých dnů, nejspíš proto, aby se mohlo modlit bez pocitu, že je pozorují ostatní věřící, i když ve skutečnosti nejspíš dřímalo.

Zatímco Agnes odemykala box, upustila lady Cosgroveová černý kapesník zpod závoje.

„Děkuji vám,“ řekla ponurému muži.

„Jsem vám k službám, lady Cosgroveová. A upřímnou soustrast.“

Podal jí černou obálku.

Lady Cosgroveová vážně přikývla, vstoupila do boxu a klesla na první ze tří lavic.

Agnes zaslechla diskrétní zakašlání a všimla si, že u dveří poblíž oltáře stojí vikář připravený zahájit bohoslužbu. Varhany okamžitě začaly hrát „Syn Boží jde do války“ a od klenutého stropu se odrazil zpěv sboru. Všichni s rachotem povstali. Následována zaměstnancem pohřební služby zamířila Agnes do zadní části kostela, kde se obrátila, aby se zeptala na tragédii lady Cosgroveové, ale ke svému úžasu už toho vážného muže nikde neviděla.

Kam mohl zmizet? přemýšlela Agnes. Co však spatřila, byl šarlatový kabát zvláštního návštěvníka, který čekal ve vestibulu, a vzrušením se jí prudce rozbušilo srdce.

„Syn Boží jde do války získat královskou korunu.“

Mezi stoupajícími akordy toho majestátního hymnu došel reverend Samuel Hardesty k oltáři, uklonil se mu a obrátil se ke kongregaci.

Pyšně se rozhlédl po svém panství: sloužící a prostí lidé stáli vzadu, bohatí a urození seděli ve svých lavicích. Každým okamžikem se měl objevit zvláštní host. S úsměvem, který, jak doufal, zakrýval jeho zmatek, si vikář všiml čtyř chudě oblečených lidí, zjevně ne obyvatel Mayfairu, kteří nevysvětlitelně obsadili lavice lorda Palmerstona.

Dál po jeho levé ruce byla lavice lady Cosgroveové. Vikář byl v šoku, když ji uviděl v těch nejčernějších smutečních šatech. Otevřela černou obálku a přes závoj si přečetla její obsah. V zoufalství vstala, odvázala závěs na zadní straně boxu a zatáhla ho. Ostatní závěsy stáhla dopředu.

Teď, když byl její žal skrytý před zraky všech kromě vikáře, si klekla před svou lavici a opřela své čelo o její přepážku.

Šarlatový záblesk obrátil vikářovu pozornost k zadní části kostela.

Šarlatová skvrna se zvětšovala a jasněla. Z davu se vynořil pohledný světlovlasý muž. Na sobě měl vojenskou uniformu s nablýskanými mosaznými knoflíky. Zatímco jeho vzpřímená postava vypovídala o disciplíně a odhodlání, jeho elegantní rysy byly zadumané a inteligentní oči plné bolesti, což naznačovalo, že za své odhodlání zaplatil vysokou cenu, čehož důkazem byla zraněná pravá ruka na pásce. Provázela ho krásná mladá žena a její rodiče.

Tím zvláštním návštěvníkem byl plukovník Anthony Trask. Po celém Londýně se povídalo o jeho hrdinství v krymské válce – jak vlastní rukou odpravil třicet nepřátel při obléhání Sevastopolu. Poté co vyprázdnil mušketu, použil bajonet a vedl vítězný útok do svazu nasáklého krví. Shromáždil unavené jednotky a odrazil půl tuctu nepřátelských útoků, a jako by ani to nestačilo, zachránil život královninu bratranci vévodovi z Cambridge, když jeho jednotku obklíčil nepřítel.

Po návratu do Londýna pasovala královna Viktorie Traska na rytíře. Deník The Times psal, že když ho královna poprvé oslovila jeho novým titulem „sir“, požádal ji plukovník, aby ho dál nazývala jeho vojenskou šarží „na počest všech statečných vojáků, s nimiž jsem bojoval, a zvlášť těch, kteří zemřeli v té zatracené válce“. Když královna zbledla při tak vulgárním slově jako „zatracený“, Trask chvatně dodal: „Odpusťte mi můj jazyk, Vaše Veličenstvo. Je to zlozvyk z dob, kdy jsem pracoval na stavbě železnic.“ Trask nejen že stavěl železnice vlastníma rukama, ale jeho otec je zároveň vlastnil a vydělal na nich jmění. Bohatý a pohledný hrdina, kterého, jak se v soukromí říkalo, mladí šlechtici nenáviděli pro jeho dokonalost.

Zatímco kostelem zněl hymnus, dosáhla skupinka přední části lodě. Poté co Agnes přispěchala odemknout lavici, následoval plukovník Trask svou krásnou společnici a její rodiče dovnitř.

Varhany zahrály poslední akord. Svatý Jakub upadl do vznešeného mlčení.

Reverend Samuel Hardesty se široce usmál. „Srdečně vás všechny vítám – a zvláště plukovníka Traska. Jeho hrdinství nás všechny inspiruje.“

Někteří farníci zvedli ruce, jako by chtěli zatleskat, ale pak si vzpomněli, kde jsou.

Vikář přesunul pohled doleva k lady Cosgroveové. „Kdykoli nás naše břímě začne příliš tížit, vzpomeňte na utrpení našich statečných vojáků. Když dokážou zůstat silní oni, my to dokážeme také.“

Lady Cosgroveová zakrytá závěsy dál klečela opřená čelem o přední část své lavice.

„Z pohrom, jimiž nás Bůh zkouší, není žádná, kterou bychom nedokázali snést. Když máme Pána na své straně…“

Záblesk šarlatu přiměl vikáře zmlknout. Ale tentokrát to nebyl šarlat uniformy plukovníka Traska. Byla to tekutina na podlaze před lavicí lady Cosgroveové.

Vikářovo zaváhání vyvolalo překvapený šepot.

„Vskutku, s Pánem na své straně…“

Šarlatová tekutina se rozlévala. Její zdroj byl dole u vchodu do boxu lady Cosgroveové. Že by Její Jasnost něco rozlila? pomyslel si vikář. Přinesla si snad lahvičku s lékem, kterou nedopatřením upustila?

Lady Cosgroveová se nepochopitelně pohnula dvěma směry. Její obličej zahalený závojem se naklonil nahoru, zatímco zbytek těla se posunul dolů.

„Proboha!“ zvolal vikář.

Hlava lady Cosgroveové se zaklonila dozadu a vikář teď uviděl její ústa, která byla čím dál širší a hlubší. Dobré nebe, nebyla to ústa lady Cosgroveové. Žádná ústa nebyla nikdy tak široká a rudá.

Její hrdlo bylo proříznuté od ucha k uchu a obličej pod závojem byl teď nakloněný tolik, že nepochopitelně hleděl do stropu, zatímco zbytek těla dál klouzal dolů.

„Ne!“

Vikář uskočil od oltáře. Vyděšeně ukázal na šarlatovou kaluž, která se rozšiřovala čím dál víc.

Rána zející v hrdle lady Cosgroveové se rozšiřovala také a prohlubovala se, jak její hlava klesala dál dozadu, až hrozilo, že se oddělí od těla.

Reverend Samuel Hardesty vykřikl.

Table of Contents

ÚVOD

JEDNA Vražedná zóna

DVĚ Soukromá kostelní lavice