(ukázka)

Copyright © Hana Whitton, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Hana Whitton, 2014

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-971-2 (ePub)

ISBN 978-80-7466-972-9 (mobi)

I.

Kunhuta pobídla koně a nastavila tvář větru. Ten se okamžitě zmocnil jejích dlouhých tmavých vlasů. Ohlédla se po spolujezdci, jako by ho tak chtěla vyzvat k závodu.

Ondřej z Lindenbergu se usmál na znamení, že výzvu přijímá.

V hloubi srdce však věděl, že Kunhutu Přemyslovnu, krásnou a vzdělanou dceru krále Přemysla Otakara II., nechá tak jako tak zvítězit.

Hnali se nějakou dobu jako o závod a štěkot lovecké smečky nechali kdesi daleko za sebou. Rozléhal se tlumeně ozvěnou od vltavských břehů u Zbraslavi stejně jako ržání koní a vzrušené hlasy lovců z jejich doprovodu.

Kunhutin bělouš se však náhle zarazil, vzepjal se a pak se pustil tryskem vpřed, jako by se něčeho polekal. Ondřejovi bylo jasné, že jeho spanilá spolujezdkyně má co dělat, aby se udržela v sedle.

Vyrazil za ní. Dohnal ji blízko srázu. Jediným obratným hmatem se zmocnil běloušovy uzdy, strhl ho zpátky a přiměl ho změnit směr.

Oba koně přešli do cvalu, až nakonec zvolnili a zastavili, boky zmáčené potem. Ondřej seskočil z vraníka a pomohl Kunhutě ze sedla. Z náruče ji však nepustil, jako by se bál, aby neupadla na zem.

„Nestalo se ti nic, Kunhuto?“ zeptal se něžně a odhrnul jí vlasy ze zrůžovělé tváře.

Věděl sice, že by ji měl titulovat Milosti nebo alespoň princezno Kunhuto, ale tady byli sami, tady se nemuseli přetvařovat. Byla s nimi pouze jejich láska.

Vzhlédla k němu, v očích dosud matný odlesk strachu.

„Ne, nic mi není. A… děkuji ti, Ondřeji.“ Vztáhla útlou ruku a dlouhými štíhlými prsty ho polaskala po tváři. „Ta chvilka napětí stála za to. Že můžeme být nyní sami!“

Ondřej přivřel oči, jako by chtěl vnímat pouze ten slastný dotyk.

Pak se ke Kunhutě sklonil a políbil ji zlehka na rty. Opětovala ten polibek a přitiskla se k němu, jako by z něj chtěla načerpat novou sílu.

Cítil, že se dosud chvěje.

Opět se k ní sklonil a políbil ji znovu na dychtivě pootevřené rty, tentokrát dlouze a vášnivě. Už dlouho miloval Kunhutu Přemyslovnu, už dlouho po ní toužil. A nyní, v tomto vzácném okamžiku, si uvědomil, že své city nadále nedokáže skrývat, stejně jako nesvede ovládat vášeň, kterou v něm okouzlující královská dcera zažehla.

„Požádám tvého královského otce, Jeho Milost Přemysla Otakara Druhého, o tvou ruku, Kunhuto,“ zašeptal jí do vlasů. „Urozeností se ti nikdy rovnat nebudu, ale náš rod je starobylý a vždy sloužil českému králi věrně a oddaně. Vždyť už můj praděd dokonce doprovázel tvého praděda, prvního českého krále Přemysla Otakara Prvního do vyhnanství, aby mu pomohl ke slavnému návratu na český trůn. Stál pevně po jeho boku, nezradil v těžkých dobách. Věřím, že mi tvůj otec bude nakloněn, dopřeje mi sluchu a požehná nám.“

„Také já jsem o tom přesvědčena,“ přikývla Kunhuta, „ale měli bychom vyčkat na nejvhodnější okamžik. Je jistě na dosah ruky.“

Přemysl Otakar II. byl v současné době skutečně nadmíru dobře naladěn. Od oné osudné bitvy u Kressenbrunnu se ctižádostivému českému králi vše dařilo. K proslulému vojenskému střetu, z něhož vyšel jako vítěz, mohlo dojít před léty, ale jeho důsledky ovlivňovaly život královské rodiny dodnes. Nebyly pouze politické – vždyť nebýt Kressenbrunnu, nemusel si český král vybrat za manželku právě vnučku uherského krále Kunigundu.

Kunhuta nicméně věděla moc dobře, o čem mluví, když Ondřeje nabádala k opatrnosti – její otec dokázal být štědrý a velkorysý a nezřídka souhlasil i s nevšedními návrhy. Velmi dobře však znala také jeho náhlé hněvivé výbuchy, při nichž si nebyl nikdo jistý životem. Usoudila proto, že bude nejlepší poradit se nejprve o všem s matkou.

„Máš pravdu, Kunhuto,“ souhlasil Ondřej, i když nerad a váhavě, a znovu ji k sobě přivinul. Pohladil ji po tmavých vlasech, které zlatá čelenka nedokázala spoutat. Byly hebké a leskly se jako drahocenná tkanina. Neovládl se a majetnicky do nich zabořil prsty.

Kunhuta zaklonila hlavu a přivřela oči. Obloučky černých řas jí vykreslily na zrůžovělých tvářích půvabné stíny. V rozechvělém očekávání pootevřela plné rty. V okamžicích jako tento musela vynaložit veškeré úsilí, aby ovládla svůdnou a lákavou touhu zcela se Ondřejovi oddat. Věděla nicméně, že to udělat nemůže. To až jednou, až budou svoji…

Otevřela rychle oči a znovu zlehka pohladila Ondřejovu hezkou tvář. Štíhlým ukazováčkem mu přejela po orlím nose a ostře řezané pevné bradě a potom mu jím obkroužila pěkně tvarované rty. „Jistě to nepotrvá dlouho, Ondřeji, jistě si brzy budeme konečně náležet navždy.“

„I já tomu věřím, má nejdražší,“ usmál se na ni šťastně Ondřej.

Kunhuta vystoupla na špičky a políbila ho, tentokrát zlehka a něžně. „Měli bychom se vrátit,“ navrhla. „Jinak nás začnou hledat.“

„I v tom máš pravdu, i když bych si přál, aby ses projednou mýlila,“ povzdychl si Ondřej a pomohl půvabné jezdkyni do sedla. Pak se i on vyhoupl na koně a pobídl ho vpřed.

Jen zdupaná tráva a pár polámaných větévek prozrazovalo, že se v těchto místech zastavili dva jezdci

Dusot koňských kopyt dávno dozněl kdesi v dálce a s ním se vytratila i ozvěna vracející šťastný smích dvou zamilovaných jezdců.

Matyáš z Vlčí hůrky však přesto ještě nějakou chvíli vyčkával, než se odvážil vykročit z hustého podrostu, v němž se skrýval. Srdce mu bušilo tak hlasitě, až se mu zdálo, jako by se ti dva vraceli. Neuniklo mu, že se záhy oddělili od královské lovecké družiny, s níž se stejně jako on vydali ke Zbraslavi. Královská dcera Kunhuta Přemyslovna a Ondřej z Lindenbergu, jeho nejlepší přítel.

Matyáš se nestyděl za to, že se za nimi vydal. S klidem by to přiznal.

Musel vědět, proč se ti dva vytratili, i když to už dávno tušil. Jen tupému hlupákovi by unikly pohledy plné citu, kradmé dotyky, touha, jež se jim zračila ve tváři. A přesto doufal, že se mýlí, že si to všechno špatně vykládá, protože naděje, ta přece umírá jako poslední.

Opatrně se rozhlédl.

V lese byl však nyní sám.

Sklesl na kolena tam, kde před chvílí stála princezna Kunhuta, prvorozená dcera českého krále Přemysla Otakara II. a jeho choti Kunigundy Uherské.

Rychle si stáhl koženou rukavici a dlaní přejel pošlapané kapradí i hebkou trávu, která zde prorůstala vysokou vrstvu jehličí. Smaragdový mech, připomínající pohozený sametový polštářek, dosud nesl otisk Kunhutiny malé kožené botky. Matyáš do něj nenasytně zabořil tvář.

„Kunhuto,“ zašeptal. „Nejdražší, milovaná Kunhuto!“

Ještě přednedávnem by člověk jen stěží v Českém království našel přátele věrnější než Matyáš z Vlčí hůrky a Ondřej z Lindenbergu.

Jenže pak se Ondřej zamiloval do krásné královské dcery Kunhuty. A ona ten cit opětovala, jak se Matyáš právě na vlastní oči přesvědčil.

Ani jedna z těch zamilovaných hrdliček netušila, že Matyáš zbožňuje i půdu, po níž Kunhuta kráčí.

Matyáš nyní povstal, ve ztrhané tváři vepsané pevné rozhodnutí.

„Tak takhle ne,“ pronesl polohlasem. „Něco podobného se trpět nesmí. Ondřej z Lindenbergu míří příliš vysoko! Jeho drzé počínání, jeho nemístné city znamenají zradu na králi. Okouzlil nezkušenou princeznu, očaroval ji, sladkými slůvky jí popletl hlavu. Tak to je. Takhle se to ovšem nemůže nechat!“

A s tím rázně vykročil k místu, kde se nevzrušeně popásal jeho kůň. Vyhoupl se do sedla a také on nyní vyrazil zpátky.

Nemířil však k lovecké družině, ale do Prahy.

Přímo na Pražský hrad.

„Jaké důležité zprávy nám přinášíš, Matyáši z Vlčí hůrky, že nesnesou odkladu?“ obrátil se na mladého rytíře Přemysl Otakar II. Na tváři mu hrál blahosklonný úsměv nejen proto, že měl dobrou náladu, ale také proto, že ho Matyášova horlivost pobavila.

Býval jsem také takový horkokrevný, nedočkavý, zapálený pro kdeco. Ovšem kdysi, jako mladík, pomyslel si král poněkud nostalgicky. Stařec přece ještě nejsem, utěšoval se nicméně vzápětí, avšak do dobrého rozmaru se už vloudil první stín rozladění. Čtyřicet let, co to je pro muže! A navíc on ta léta neprozahálel.

„Chování Ondřeje z Lindenbergu je tou příčinou, Milosti, proč tě vyrušuji bez náležitého ohlášení. To mne přimělo požádat o audienci,“ uklonil se hluboce Matyáš a přerušil tok myšlenek, které na Přemysla Otakara nemile dotíraly.

„Jste přece přátelé,“ namítla s probuzeným zájmem královna Kunigunda, která dělala svému královskému choti společnost.

Přemysl Otakar se na ni usmál. Dobrá nálada se mu pro tu chvíli opět vrátila. Kunigunda se chtěla vzdálit, když ohlásili Matyáše.

„Nerada bych rušila důvěrný rozhovor,“ obrátila se k manželovi. „Mužům se vždy lépe mluví, nemusejí-li brát ohled na přítomnost paní a dbát na kurtoazní mravy.“

Přemysl Otakar ji však zadržel. „Zůstaň,“ požádal ji a pevně jí sevřel útlou ruku v dlani. Vyznělo to téměř jako prosba, a proč to nepřiznat, Kunigundu to potěšilo.

Okouzlující choť českého krále byla mladá, ale Přemysl Otakar si i tak nesmírně vážil jejího chytrého úsudku a bystrých postřehů a v nejednom případě se jimi řídil, ačkoliv by to asi nahlas nepřiznal. To však nebyl jediný důvod, proč chtěl, aby Kunigunda zůstala. Ani po letech manželství se nedokázal ubránit výčitkám svědomí, a proto se snažil pořád jí něco vynahrazovat.

To něco, to nebyly pouze předchozí vztahy, předchozí lásky. I když v případě jeho prvního manželství se jen stěží dalo vůbec mluvit o nějakém vztahu, natož o lásce.

První manželství s Markétou Babenberskou, to byl čistě politický tah. Vynesl mu hodně, ale mnohé si od něj rovněž vyžádal. Nejenže byla Markéta o více než třicet let starší a na svatební noc s ní raději nevzpomínat, ale zradila kdysi jeho milovanou tetu Anežku Přemyslovnu, nyní abatyši kláštera Na Františku. Otevřela mu nicméně cestu k rakouskému a hlavně štýrskému dědictví. A kvůli tomu musel člověk leccos překousnout. Markéta si byla moc dobře vědoma své mocenské převahy a dávala ji Přemyslu Otakarovi na každém kroku znát.

„Proč se tak divíš, že jsem ti dosud nedala syna a dědice?“ obořila se na něj jednou, když na to poukázal. Přemysl Otakar musel mít jako jediný mužský potomek přemyslovského panovnického rodu syna a dědice. Mohl být sice mladý a nepříliš zkušený, nicméně věděl, že Markétiny plodné dny patrně dávno pominuly. „Svému choti Jindřichovi jsem porodila syny dva!“ ohradila se uraženě. „Vina tedy nemůže být na mé straně.“

Zaváhal tehdy a obrátil se na rádce. A ten mu diskrétně naznačil, že se skutečně nemýlil a že manželství se ženou Markétina věku dětmi požehnáno být nemůže.

„A co kdybys se svou královskou chotí uzavřel rozmarnou sázku – počne-li s tebou některá z jejích dvorních dam, bude patrné, že tebe, Milosti, z neplodnosti nadále obviňovat nemůže!“ navrhl mu tenkrát ten věrný služebník.

Uposlechl té rady ochotně a rád. Markétina dvorní dáma Anežka z Kuenringu se mu už dlouho líbila. A do roka mu dala dědice.

Markéta na to uraženě mlčela a vzdálila se ode dvora do svého dolnorakouského sídla v Krumnau am Kamp. Uvítal to s úlevou, stejně jako posléze rozluku jejich nerovného manželství, která zanedlouho následovala. A pak spolu s Anežkou žili šťastně, ač neoddáni, ovšem jen do chvíle, než se ukázalo, že papež, tehdy Kliment IV., děti zrozené z toho hříšného svazku za legitimní potomky českého krále a dědice královské koruny neuzná.

Jenže potom přišla bitva u Kressenbrunnu a po ní bylo mnohem lepší vyřešit diplomatickou dohru dalším politickým sňatkem, tentokrát s dcerou uherského krále Bély IV. Margit byla uhrančivě krásná a každé její gesto prozrazovalo ohnivou vášnivost. Síla citu, s nímž se do ní Přemysl Otakar zamiloval, ho samotného překvapila. Zaskočila ho, neboť se domníval, že takové lásky není schopný. A Margitino povýšené odmítnutí ho pak zdrtilo. Dala přednost klášteru a její stanovisko bylo neoblomné. A tak uherský král Béla, který si chtěl českého panovníka zavázat poutem pevnějším, než jsou pouhé diplomatické dohody, přispěchal s novou nabídkou – nabídl mu ruku své vnučky, mladičké Kunigundy Uherské.

Přemysl Otakar jí vzal zavděk a zpočátku dával najevo, že to je z nouze ctnost. Ale jenom zpočátku. Kunigunda posléze předčila Margit nejen krásou, ale i vášnivostí. Byla navíc chytrá a vzdělaná a stala se mu dobrou rádkyní a příjemnou společnicí.

Vliv, který na něj měla, rozhodně nebyl zanedbatelný.

A přesto – přesto ho pokaždé, když se na ni zahleděl, bodla výčitka, že ji kdysi vystavil takovému ponížení. Napadlo ho, zda mu to vůbec kdy odpustila, ale zeptat se na to neodvážil. O některých věcech se mezi královskými manželi nemluví.

Matyáš se nyní na královnu nakrátko zahleděl a potom rychle sklopil zrak, jako by ztratil odvahu k dalším slovům.

„Bývali jsme přátelé,“ opravil ji uctivě. „Už nejsme!“

„Tak?“ Rovněž Přemysla Otakara to začalo docela zajímat. „Že bývali?“

Matyáš si odkašlal a potom bezmocně rozhodil pažemi. Najednou se ho zmocnil ošklivý pocit, že se právě chystá zradit druha. K něčemu podobnému by se rytíř přece snížit neměl!

Před očima se mu však opět promítla osudná scéna, jejímž nechtěným svědkem se stal.

„Pokud muž, byť urozený, překročí jisté meze, pokud rytíř, byť ze starobylého rodu, nedbá na hranice dané mu jeho poddaným postavením a zapomene na povinnou úctu a na místo, jež je mu osudem a okolnostmi vykázáno, pak… pak prostě takový muž přestává být přítelem!“

„Mluvíš, jako by se Ondřej z Lindenbergu dopustil zrady,“ zvážněl král.

„Do zrady to daleko nemá a v mých očích to zrada doopravdy je, Milosti. Zradil tvou důvěru, pane. Měl být strážcem tvé nejstarší dcery, princezny Kunhuty. A přitom se ti ji snaží uloupit!“ vybuchl nyní hněvivě Matyáš.

„Mohl by ses vyjádřit nějak… přesněji a určitěji, Matyáši? Tvůj květnatý jazyk sice prozrazuje duši nevšedního básníka, objasnění situace však příliš nenapomáhá,“ vyzval ho Přemysl Otakar.

Královna se však pro sebe vědoucně pousmála a nenápadně stiskla manželovi ruku. Věděla nyní už moc dobře, odkud vítr vane.

„Ondřej z Lindenbergu se odvážil pohlédnout na Její Milost princeznu Kunhutu zamilovaným pohledem prozrazujícím zavrženíhodnou vášeň. Svádí ji k nerovnému sňatku, který by pro ni znamenal mesalianci. Chce tě, Milosti, požádat o Kunhutinu ruku. To je důvod, proč přestal být mým přítelem. To je důvod, proč jsem tě požádal o tuto rozmluvu. Něčemu podobnému nemohu, nechci mlčky přihlížet!“ vychrlil ze sebe Matyáš a teprve po chvíli se odvážil vzhlédnout ke králi.

Přemysl Otakar na něj užasle zíral a Matyáše potěšilo, že byla zpráva, kterou mu právě přinesl, pro panovníka zjevně novinkou. Jistě mne za to nemine zasloužená odměna, zaradoval se v skrytu duše. Zalil ho vítězoslavný pocit a v patách za ním následovala dosud nepoznaná ctižádost. Na zrazené přátelství dočista zapomněl. Proč se ostatně něčím podobným trápit? V královských službách ho nyní jistě čeká skvělá budoucnost! Snadno zastíní Ondřeje, a co když dá nakonec královský otec Kunhutinu ruku jemu, Matyášovi? A proč ne? Jedno je každopádně jasné – nezíská-li Kunhutu on, Matyáš z Vlčí hůrky, pak Ondřejovi z Lindenbergu po tomhle sdělení jistě patřit nikdy nebude.

Matyáš teď raději rychle sklopil oči, aby mu z nich Přemysl Otakar nevyčetl myšlenky.

„A jak tohle všechno vlastně víš, Matyáši?“ obrátila se na něj Kunigunda.

Matyáš zrudl. Nahlas a před královskými manželi se jaksi styděl přiznat, že zamilovanou dvojici špehoval, i když si to sám před sebou nakrásně zdůvodnil.

„Již delší dobu jsem choval neblahé podezření, Milosti, a to se mi bohužel potvrdilo dnes, když jsem se při lovu stal nechtěně svědkem výjevu, dokazujícího pravdivost mých obav,“ odpověděl nakonec.

Do Kunigindy vjel nyní hněv. Užuž se chtěla na Matyáše obořit s tím, zda tedy Kunhutu vlastně nešpehoval, ale manžel ji předešel, jako by jí četl myšlenky.

„Zachoval ses jako pravý rytíř a čestný muž,“ pochválil Matyáše. „A nyní můžeš jít.“

Matyáše ta slova nemile zaskočila. Nevěděl ani, jak se ocitl na chodbě. Zastavil se u úzkého klenutého okna rozděleného útlým kamenným sloupkem a zadumaně se zahleděl na rušné hradní nádvoří.

A co jsem vlastně čekal? Král se mi přece nebude svěřovat s kroky, které v téhle ožehavé záležitosti hodlá učinit. Jistě postačí, když trpělivě vyčkám, utěšoval se pak.

V hloubi duše mu nicméně klíčily pochyby, zda podobné naděje nejsou plané.

Jedno nyní přesto věděl s určitostí – Kunhuta Přemyslovna Ondřeji z Lindenbergu nikdy patřit nebude.

* * *

„Hezké zprávy nám to donesl Matyáš z Vlčí hůrky,“ pronesl Přemysl Otakar do ticha, které se v komnatě rozhostilo po jeho odchodu. Propustil také všechno služebnictvo. O tomhle si chtěl s Kunigundou promluvit sám, mezi čtyřma očima. „A já měl za to, že je naše Kunhuta ještě děvčátko. Že se po mužských dosud neohlíží!“

Kunigunda se dala do smíchu. Zaklonila přitom svůdně hlavu tak, aby vynikla ladná křivka jejího bílého hrdla. Husté černé vlasy se jí přitom svezly na oblá ramena.

Přemysl Otakar po ní v tu chvíli zatoužil se silou, která ho zaskočila. Kunigunda mu jako pokaždé i nyní zažehla v žilách vášnivý plamen, který prahl uhasit. Přál si dát stranou všechny potíže a sporné otázky, odložit je na později, nejlépe do daleké budoucnosti, v níž se možná vše vyřeší samo.

Věděl však, že podobný přepych si nemůže dovolit.

„A tebe snad ty zprávy překvapily, můj pane?“ Kunigundě dosud dozníval v hlase pobavený smích, svůdný, zvonivý jako hrst rozhozených stříbrňáků. „Mně neunikly pohledy, jakými pronásleduje pan Matyáš naši Kunhutu. Ovšem že by se snížil ke špehování…“ Královna zavrtěla nevěřícně hlavou. „A toho, že má pan Ondřej oči jenom pro ni, pro naši dcerku, kterou ty máš pořád za nedospělé děvčátko, toho jsem si povšimla už před drahnou dobou. Říkala jsem si jen, jak dlouho asi vytrvá to věrné přátelství mezi Ondřejem a Matyášem!“

Mužští! pomyslela si přitom, i když to nahlas neřekla, jsou samá velká slova a hrdinské skutky, ale se srdcem, s city si poradit neumějí!

„A proč jsi mi to tedy dávno neřekla?“ Přemysl Otakar se na ni sice usmál, ale zamrzelo ho, že se mu manželka nesvěřila. „Víš přece, že mám s Kunhutou velké plány. Nic je nesmí zhatit! Nic!“

Kunigunda jen bezstarostně mávla rukou. „Ach, prosím tě, kdo by tohle bral vážně. Jsou oba mladí a Kunhutu podobné náhlé vzplanutí jistě přejde. Ještě se tomu jednou na Kunhutině svatbě všichni od srdce zasmějeme.“

„Kéž bys měla pravdu,“ pronesl Přemysl Otakar usmířeně. „Ale podobné věci bys podceňovat neměla.“

Kunigunda nyní zvážněla. „Pokud si to Matyáš celé nevymyslel, pokud nejde o pomluvu… a pokud by tě Ondřej skutečně požádal o Kunhutinu ruku… souhlasil bys? Mohl bys mu naši dceru dát za manželku, pokud by Ondřejovy city opětovala?“ zeptala se po chvíli opatrně. Přála by dceři štěstí, přála by jí svobodu volby, která jí samotné byla odepřena. Manželství s Přemyslem Otakarem, mužem, který jí vzal zavděk namísto krásné Margit Uherské, se nakonec vydařilo. Našli si k sobě cestičku, i když to vždy snadné nebylo. Přesto však mezi nimi zůstal osten dávné výčitky a ona si z celé duše přála, aby její dcera byla podobné zkušenosti ušetřena.

„Však víš, jak to v urozených kruzích chodí, Kunigundo,“ odpověděl jí manžel tiše. Byl to smutek, který v jeho hlase zaslechla, anebo si pouze něco nalhávala? Věděla, že Kunhutu, svou nejstarší, má ze všech dcer nejraději. „A jak už jsem ti řekl, s Kunhutou mám velké plány. A ty mi nikdo nepřekazí. Nikdo! Ani naše dcera si nemůže zvolit chotě podle hlasu srdce.“

„Ale proti Ondřejovi bys přece nemohl namítat nic, kdyby…“ Kunhuta věděla, že to je chabý pokus. Ondřej z Lindenbergu nebyl královský syn.

„Cením si Ondřeje, a po tomhle všem víc než Matyáše. Sama to dobře víš, ale… Kunhutu čeká jiná budoucnost než ta po jeho boku,“ řekl rázně Přemysl Otakar.

„Potrestáš ho?“

„Ne,“ odpověděl bez zaváhání Přemysl Otakar. „Za lásku by se lidem nemělo dostávat trestu. Ale postarám se, aby se k podobným zprávám, jakou nás dnes oblažil Matyáš, nenaskytla další příležitost. Nikdy.“

„Tys… už někoho pro Kunhutu vybral?“ Kunigunda náhle zpozorněla.

„Možná. S určitostí to zatím tvrdit nemohu,“ uzavřel rázně debatu, najednou vzdálený. „Včas tě o tom zpravím.“

Kunigunda pochopila, že okamžik intimní sdílnosti právě pominul. Nebyla mu už druhem, věrným přítelem, k němuž se obrátil o radu, ale pouze poslušnou manželkou, která musí vědět, kde je její místo.

Přemysl Otakar povstal a nabídl jí rámě. Přijala je se sklopenou hlavou.

Král se pro sebe usmál. Pokorná Kunigunda v něm opět zažehla plamen vášnivé touhy.

Povinnosti mohou projednou chvilku počkat, usoudil, třeba se doopravdy nakonec vše vyřeší samo.

A s tím zamířil s Kunigundou do ložnice.

II.

Přemysl Otakar II. se zahleděl úzkým vysokým oknem na Špýr. Na město se snášel soumrak. Zdál se hebký jako drahocenný závoj urozené paní a vše tlumil a změkčoval – svěží, výrazné barvy prozářené za dne ostrým jarním sluncem, i hlučný, tepající život rušného Špýru.

Bazilika Panny Marie a svatého Štěpána se majestátně tyčila oproti nebi zlátnoucímu zapadajícím sluncem.

Špýr by se mu líbil, nebýt toho, že byl rodištěm Rudolfa I. Habsburského, toho knížátka, které se jistě jen nějakým nedopatřením vyšvihlo až na vrcholek evropské politiky a teď chce poroučet ostatním.

Neměl jsem sem jezdit, napadlo nevesele Přemysla Otakara. Věděl ale moc dobře, že nebylo vyhnutí. Z nabytých rakouských držav, jejichž vlastnictví mu stvrdilo vítězství u Kressenbrunnu, se přespříliš dlouho netěšil. A v tom měl prsty právě Rudolf I. Habsburský.

Ten se totiž oproti očekávání všech stal římským králem. Tedy stát se jím mohl, ale mnozí se ho v tomto postavení zdráhali potvrdit či uznat. Dokonce i papež Řehoř X. si tou volbou nebyl jistý. Habsburk si ho nicméně nakonec naklonil příslibem další křížové výpravy.

Jen Přemysl Otakar se nesklonil a neohnul poslušně hřbet. Neuznal Rudolfa I. Habsburského jako římského krále. Viděl mu až do ledví, věděl moc dobře, oč mu jde! O rakouské země náležející českému králi! O Korutany a Štýrsko, o ty zejména ho chtěl jednou provždy připravit. Přemysl Otakar se při té myšlence ušklíbl. Ty si on přece vysloužil, za ty zaplatil manželstvím s obstarožní a nerudnou Markétou Babenberskou.

Neváhal se proto Rudolfovi postavit, ale vše to posléze skončilo smírně dohodou uzavřenou před Vídní. Tedy to si Přemysl Otakar alespoň nějaký čas myslel. Jen jako by opomněl, že za vzpouru a neposlušnost se vždycky trestá.

Římský král Rudolf I. Habsburský na to ovšem nezapomněl a na oplátku nepotvrdil Přemysla Otakara jako vévodu rakouských držav. Český král mohl mluvit nakonec o štěstí, že Rudolf oficiálně uznal jeho vládu nad Čechami a Moravou.

Přemysl Otakar se nyní odvrátil od okna a přistoupil ke stolu, na němž stál džbán s vínem a poháry. Sevřel ruce v pěsti tak pevně, až mu na nich zbělely kluby. Takové ponížení! A v očích celé Evropy. A co je nejhoršího – před Kunigundou. Co když ho přestane milovat, co když k němu přestane zbožně vzhlížet?

„Nevzdám se! Nikdy! Za tohle ponížení mi Habsburk zaplatí!“ sykl a udeřil do stolu s takovou silou, až na něm poskočily stříbrné poháry.

Vilém ze Středy, jeden z jeho rádců, kteří ho do Špýru doprovázeli, po něm vrhl kradmý pohled plný obav.

„Žádné strachy, pane Viléme! Spolknu i tuhle hořkou pilulku! Učím se rychle. Je mi jasné, že silou v tomto případě příliš nezmohu. Vím, co se ode mne očekává,“ zasmál se hořce český král.

Ne, sem do Špýru opravdu jezdit neměl, ale jinak to nešlo. Nejdříve se musí pokusit získat ztracená území zpět nějakou smírnou dohodou. A pokud to nepůjde, nu… pak se uvidí! Tahle špýrská schůzka byla součástí utajených mírových jednání. Ani Habsburk zrovna nyní netoužil po další válce. Dostal, co chtěl, a teď jen hodlal své postavení dohodou s Přemyslem Otakarem upevnit. Nepodceňoval ho. Viděl v něm nebezpečného protivníka, kterému bude dobré spoutat ruce nějakou obratně sepsanou smlouvou.

Rudolf nezapomínal, že se i Přemysl Otakar ucházel o korunu římského krále. Co když jeho neúspěch mohl být pouze dočasný?

Chodbou se ozvaly rázné kroky a potom padlo několik řízných příkazů, než sloužící ohlásili příchod římského císaře Rudolfa I. Habsburského.

Přemysl Otakar věděl, že je Rudolf nemladý, přesto ho však jako pokaždé zaskočilo, že postavení tak významné a důležité zaujímá muž na prahu stáří. Léta dravých výbojů a krutých válek o nejlepší místo na výsluní evropské politiky a slávy nachýlila sice Rudolfova ramena, ale jeho kroku přesto neubrala na energické ráznosti. Byl vysoký a hubený, téměř vychrtlý. Dlouhé šedivé vlasy mu spadaly na kostnatá ramena v zacuchaných provázcích. Modré oči byly kruté a chladné, i když se mu úzké rty zkřivily v nepovedeném pokusu o úsměv.

Přemyslu Otakarovi připomínal dravou šelmu, která obezřetně našlapuje ke kořisti a chystá se ke skoku.

„Vítej v mém rodišti, Otakare,“ oslovil hosta zcela neobřadně, bez náležitých titulů, jako by mu chtěl od počátku jednání naznačit, kde je jeho místo. „I když bych tě ještě raději uvítal v sídle našeho rodu, na hradě Habsburg, na našem Jestřábím hradě.“

„Slyšel jsem o něm již mnohé,“ odpověděl Přemysl Otakar. Také on se rozhodl Rudolfův honosný titul vypustit. Za římského krále ho nepovažoval. Tím se přece měl stát on, ne tahle obstarožní hlava početné habsburské dynastie.

Pobaveně se pak v duchu ušklíbl. Tak Jestřábí hrad říká tomu hnízdu nedaleko říčního brodu, po němž dostala habsburská rodová zřícenina doopravdy své jméno? Honosnou legendu o jestřábovi, který si habsburskou tvrz oblíbil a usídlil se tam, pak nechal rozšířit jistě sám novopečený římský král, jemuž se kvůli tomu půlka Evropy směje za zády. Nu jistě, Jestřábí hrad, to zní lépe než mělký říční brod, kudy se harcují usmolení kupčíci se zbožím!

„Jistě se však naskytne nová, vhodnější příležitost nyní, když jsme k sobě konečně našli mírovou cestu, na níž nezkřížíme meče a neprolijeme krev,“ pokračoval Rudolf bodře.

Přemysl Otakar mu nevěřil ani slůvko z té optimistické ódy na mírové řešení vleklého sporu o rakouská území. Do bitvy o ně by tenhle stařec nad hrobem, který mu uloupil korunu římského krále a obral ho o Štýrsko a Korutany, o ostatních rakouských územích nemluvě, vehnal bez sebemenšího zaváhání i svého posledního syna.

„Její podrobnosti bych s tebou, Otakare, nicméně raději probral mezi čtyřma očima,“ pokračoval Rudolf a tleskl do dlaní. Jeho služebnictvo a doprovod se v mžiku vzdálily.

Přemyslu Otakarovi nezbývalo než se zachovat stejně. Nezpěčoval se tomu. Nechtěl, aby se šlechtici, kteří se s ním do Špýru vydali, stali svědkem ponížení českého panovníka. Nic jiného totiž od záludného Habsburka, jednajícího vždy bez jakýchkoli skrupulí, ani nečekal.

Nyní bude muset možná ustoupit, ale úder vrátí s dvojnásobnou silou, na to může vzít jeho protivník jed.

Pokynul proto Vilémovi ze Středy, který stál v čele královského diplomatického poselstva, a také Ondřeji z Lindenbergu, jehož vzal s sebou jako velitele královské stráže. Vážil si tohoto mladého šlechtice i přes Matyášovo obvinění, jež považoval za nízké a nehodné rytíře. Nakonec se rozhodl – poté, co v něm opadl rozhořčený hněv – ponechat schopného a zodpovědného Ondřeje v královských službách. Ovšem ne jako velitele Kunhutiny stráže. Usoudil, že ho namísto toho pro jistotu vezme s sebou na cesty. Kunhuta je mladá, jistě časem zapomene. A Ondřej se někde třeba zahledí do hezkých očí cizí krásky.

Několikrát mu sice z pohledu vyčetl, že by ho Ondřej rád požádal o rozmluvu, a věděl také moc dobře, kam by to vedlo. Nakonec na to nezbyl čas, protože od Matyášovy neblahé audience se události daly do zběsilého trysku a soukromé věci musely stranou.

Zdálo se, že Ondřej, byť nerad, to pochopil.

Matyáš povýšil na velitele stráží mladého kralevice Václava a byl víc než spokojený, neboť to považoval za zaslouženou odměnu za zradu přítele. Cesty obou bývalých přátel se poté většinou míjely, i když tentokrát Matyáš přijel do Špýru také.

Ondřej se nyní ještě otočil na prahu a zahleděl se soustředěně na krále Přemysla Otakara, jako by očekával nějaký tajný příkaz.

Ani jemu se to nelíbí, jistě ne o nic víc než mně, napadlo Přemysla Otakara. Tuhle diplomatickou bitvu si však musím vybojovat sám. A pokud se mi to nepovede, nu, potom budu teprve potřebovat každého muže, který vládne mečem, Ondřeje nevyjímaje.

Přemysl Otakar pokynul Ondřejovi, aby dal i jemu souhlas k odchodu.

Rudolfovy rty zvlnil pobavený úsměšek, jízlivý a ošklivý. Konečně měl Přemysla Otakara II. tam, kde chtěl. Co si o sobě vlastně myslí? Jeho děd skončil dvakrát ve vyhnanství a živil se jako žoldák.

A přesto se vrátil slavně do Prahy na Hrad jako král.

Za jeho otce Václava Jednookého vládla v podstatě matka Konstancie a jeho chytrá sestra Anežka, nyní abatyše Na Františku, to věděl přece každý. Anežka by se na královský trůn hodila jistě lépe než Václav I., trpící podivnými záchvaty a propadající melancholickým náladám.

A přesto dokázal mnohé, a jistě i sám, bez pomoci rodiny.

Ovšem jeho syn Přemysl Otakar II. je nebezpečný soupeř. V historicky krátké době se prodral do čela evropské politiky a nechybělo mnoho a mohl se stát římským králem. Bylo by pošetilé podceňovat ho.

Po pravdě řečeno, samotného Rudolfa překvapilo, že se mu dostalo titulu král Svaté říše římské. Mohl mít zásluhy, mohl být ctižádostivý, ale byl starý. A s tím bojovat nemohl, tomu se postavit nedokázal.

V tomto ohledu si nic nenalhával a v tom možná spočívalo tajemství jeho úspěchu, v té téměř neurvalé přímosti, s níž zacházel v první řadě sám se sebou.

Změřil si nyní Přemysla Otakara odhadujícím pohledem. V postavení římského krále mne potvrdili už téměř všichni, i papež Řehoř, který tak dlouho váhal. A je jistě pouhou otázkou času, kdy se k nim připojí i tenhle vzpurný král.

I když by bylo skutečně pošetilé podceňovat ho – Přemysl Otakar přece neváhal a postavil se se zbraní v ruce vlastnímu otci. Na to se nesmí zapomínat.

V jeho případě bude muset zvolit jinou taktiku.

Vstal a přistoupil k oknu.

Neuniklo mu, že český král zůstal okázale sedět, jako by nevěděl, že se tím dopouští hrubého přestupku proti dvorské etiketě.

Alespoň staršího by ve mně mohl ctít, když už ne římského krále, pomyslel si rozladěně Rudolf.

„Mám rád Špýr,“ začal však nakonec z jiného soudku a pootočil se k Přemyslu Otakarovi. Ten se jenom pousmál a také povstal a zamířil k oknu.

Město se před nimi prostíralo jako na dlani. Ruch v uličkách se vytrácel, aby jej nahradil jiný – ze dvora zájezdního hostince se zatřepotala melodie zamilované písničky. Ze dveří krčmy, které někdo nakrátko pootevřel, se vylinul mužský smích, který vbrzku vystřídal opilecký hlahol.

„A jsem rád, že jsme se sešli právě tady, Přemysle Otakare. Tady můžeme mluvit o něčem jiném než jen o válčení. I mě to už unavuje. Nemládnu,“ povzdychl si procítěně Rudolf.

Přemysl Otakar si ho překvapeně změřil. Té okaté upřímnosti však nevěřil ani na chvilku. Naopak zostražitěl. Čekal, co bude po tomhle rádoby procítěném úvodu následovat.

Habsburk si jeho mlčení vyložil jako souhlas.

„Náš spor by přestal existovat, kdybychom byli rodina. Kdyby nás spojily příbuzenské svazky.“

„Tak?“ poznamenal opatrně Přemysl Otakar.

„Ach, nač chodit kolem horké kaše!“ mávl Rudolf žoviálně kostnatou rukou. Přemysla Otakara napadlo, že je to jaksi nepatřičné gesto. „Dospěl jsem k nezvratnému závěru, že naše mírové jednání stvrdí lépe než všechny smlouvy sňatek mého druhorozeného syna Hartmanna s tvou dcerou Kunhutou. O její kráse a moudrosti mluví celá Evropa.“

Přemysl Otakar, zaskočený a do hloubi duše uražený Rudolfovou neskrývanou arogancí, však nehnul ani brvou. Od Rudolfa Habsburského sice nic dobrého nečekal, ale tohle bylo příliš.

„Máš pravdu,“ přikývl teprve po chvíli.

Habsburkovi vítězně blýsklo v očích.

„O kráse a moudrosti mé nejstarší dcery Kunhuty skutečně mluví celá Evropa,“ potvrdil český král.

Rudolf rychle sklopil zrak, aby v něm Přemysl Otakar nezahlédl hněvivou jiskru.

„Tyto přednosti, ozdoba každé urozené paní, se budou jistě dobře snoubit s mocí a bohatstvím habsburského rodu,“ zdůraznil Rudolf okatě přednosti své nabídky.

Bože dobrý, co si o sobě tenhle nabubřelý náfuka myslí? Přemysl Otakar měl co dělat, aby se ovládl. To o mně se ví, že dokážu železnou pěstí zdrtit nepřítele! To mně se bohatstvím plynoucím do královské pokladnice ze stříbrných dolů vyrovná jen málokdo. A tenhle vyhublý stařec mi tu bude kázat něco o moci a bohatství! Ten mi bude pro mou krásnou Kunhutu vnucovat syna, a druhorozeného k tomu! Čím se asi tak může pochlubit Rudolf Habsburský? Leda nějakou polorozpadlou Jestřábí tvrzí, které říká honosně hrad, a lény, jež uloupil ostatním. Jako třeba rakouskými zeměmi, Štýrskem a Korutany, které patří po právu mně!

Věděl ale moc dobře, že musí hněv potlačit. Udeří a ztrestá toho neduživce nad hrobem, i když ho může nakrásně zdobit koruna římského krále. Ano, dočká se odplaty, ale v pravý čas. Pomsta chutná nejlépe, když je chladná. Jednou, a jistě to bude brzy, mu splatí i za tenhle drzý návrh.

Najednou si uvědomil, že tohle by v jeho očích byla mesaliance, ne sňatek dcery s Ondřejem z Lindenbergu.

Nasadil nicméně sladký úsměv a obrátil se k Rudolfovi. „Je to pocta, uchází-li se syn samého krále Svaté říše římské o ruku naší Kunhuty.“ Dokázal vládnout dobře nejen mečem, ale i slovem, a byl obratný a vyhlášený diplomat. Podobných slovních půtek svedl stovky, ne-li tisíce, ale Rudolfa Habsburského nepodceňoval. Byl to nebezpečný a všeho schopný protivník.

Potěšilo ho proto, když viděl, jak se hostiteli rozlévá po vrásčité tváři potěšený, vítězoslavný úsměv.

„Vše můžeme projednat nad pohárem dobrého vína a nad tučnou pečení, Otakare. A při té příležitosti se můžeš seznámit s mým synem Hartmannem.“

S těmi slovy Rudolf tleskl do dlaní, aby přivolal služebnictvo, a potom zamířil s Přemyslem Otakarem do hodovní síně.

Table of Contents

I.

II.