JAK SKUPINKA VYNÁLEZCŮ, HACKERŮ, GÉNIŮ A NADŠENCŮ STVOŘILA DIGITÁLNÍ REVOLUCI

WALTER ISAACSON

INOVÁTOŘI

Ukázka z elektronické knihy

Copyright © 2014 by Walter Isaacson

First published as THE INNOVATORS.

Translation © 2015 by Jiří Petrů, Daniela Reischlová

Autoři fotografií na přebalu (odshora dolů):

Margaret Carpenter/Hultpn Archive/Getty Images (Ada Lovelaceová)

Justin Sullivan/Stringer/Getty Images News (Steve Jobs)

Theo Wargo/Wirelmage for OMEGA/Getty Images (Bill Gates)

soukromá sbírka/Prismatic Pictures/Bridgeman Images (Alan Turing)

ISBN 978-80-7252-579-9

INOVÁTOŘI

ÚVOD

JAK TATO KNIHA VZNIKLA

Počítač a internet patří k nejvýznamnějším vynálezům naší doby, jen hrstka lidí ovšem ví, kdo je vytvořil. Nebyly vykouzleny někde v podkroví nebo v garáži osamělými vynálezci, které bychom pak mohli umístit na titulní stránky časopisů či na podstavec vedle Edisona, Bella a Morsea. Většina inovací digitálního věku vznikla společnými silami. Na jejich tvorbě se podílela celá řada fascinujících lidí, mnozí z nich byli vynalézaví, a někteří dokonce geniální. Tato kniha vypráví o těchto průkopnících, hackerech, vynálezcích a podnikavcích – kdo byli, jak přemýšleli, díky čemu byli tak tvůrčí. Je také příběhem o jejich spolupráci a o tom, proč díky své schopnosti pracovat v týmu byli ještě kreativnější.

Příběh jejich týmové spolupráce je důležitý, protože na skutečnost, že tato dovednost je pro inovace zásadní, často zapomínáme. Existují tisíce knih oslavujících jedince, které my, životopisci, vyobrazujeme nebo mytologizujeme jako osamělé vynálezce. Několik takových knih jsem ostatně napsal i já sám. Vyhledejte si na Amazonu anglickou frázi „the man who invented“ (muž, který vynalezl) a zobrazí se vám 1860 knih. Výpovědí o tvůrčí spolupráci, která je přitom pro pochopení toho, jak se současná technologická revoluce utvářela, mnohem důležitější, máme o poznání méně. A přitom mohou být i mnohem zajímavější.

O inovacích mluvíme v dnešní době tak často, až se z tohoto slova stal módní výraz zbavený konkrétního významu. Proto jsem se rozhodl popsat v této knize inovace tak, jak k nim v reálném světě dochází. Jak se těm nejvynalézavějším inovátorům naší doby podařilo přeměnit převratné nápady ve skutečnost? Zaměřuji se na zhruba desítku nejvýznamnějších průlomů digitálního věku a na osoby, které je uskutečnily. Z jakých ingrediencí byly namíchány jejich tvůrčí skoky? Jaké schopnosti se ukázaly být nejužitečnější? Jak tito lidé dokázali stát v čele a zároveň spolupracovat? Proč někteří z nich uspěli a jiní ne?

Zkoumám také společenské a kulturní síly, díky kterým vzniká prostředí vhodné pro inovace. V případě zrození digitálního věku se jednalo o výzkumný ekosystém vypěstovaný díky vládním výdajům a spravovaný v rámci vojensko-průmyslovo-akademické spolupráce. S tím se proťalo volné společenství komunitních organizátorů, kolektivně smýšlejících hipíků, kutilských nadšenců a hackerů samorostů, z nichž většina byla podezřívavá vůči centrální autoritě.

Při psaní historie lze klást důraz na kterýkoli z těchto faktorů. Jako příklad poslouží vynález Harvard/IBM Mark I, prvního velkého elektromechanického počítače. Jedna z jeho prvních programátorek, Grace Hopperová, sepsala kroniku zaměřenou na jeho hlavního stvořitele Howarda Aikena. Společnost IBM odpověděla vlastním příběhem, v němž v hlavní roli vystupovaly týmy bezejmenných konstruktérů z IBM, kteří k tomuto stroji přispěli svými postupnými inovacemi, od čítačů přes podavače děrných štítků.

Obdobně se už dlouhou dobu vedou spory o to, zda by se měl větší důraz klást na výjimečné jedince, nebo na kulturní proudy. Thomas Carlyle v polovině devatenáctého století prohlásil, že „historie světa není ničím jiným než biografiemi velikánů“, na což Herbert Spencer odpověděl teorií zdůrazňující úlohu celospolečenských sil. Akademičtí pracovníci tuto rovnováhu často vnímají jinak než lidé z praxe. „Když jsem byl profesor, vnímal jsem dějiny povětšinou jako proces řízený neosobními silami,“ svěřil se Henry Kissinger v sedmdesátých letech reportérům během jedné ze svých kyvadlových misí na Blízký východ. „Když ale vidíte věci v reálu, zjistíte, že na jednotlivých lidech záleží.“1 S inovacemi v digitálním věku se to má jako s mírovými snahami na Blízkém východě, do hry vstupují rozmanité osobní a kulturní síly a já se je v této knize snažím splétat dohromady.

Internet byl původně vytvořen k usnadnění spolupráce. Oproti tomu osobní počítače, zejména ty určené k domácímu použití, byly zamýšleny jako nástroj podporující individuální kreativitu. Počínaje ranými sedmdesátými lety se sítě a domácí počítače po více než dekádu vyvíjely odděleně. Jejich vývoj se konečně spojil až závěrem osmdesátých let, společně s příchodem modemů, online služeb a webu. Stejně tak jako byla průmyslová revoluce poháněna spojením parního stroje a důmyslných zařízení, vedlo spojení počítačů a distribuovaných sítí k digitální revoluci, která umožnila vytvářet, šířit a číst si jakékoli informace, a to komukoli a odkudkoli.

Historici vědy se někdy zdráhají nazývat období velkých změn revolucemi, protože pokrok vnímají spíš jako evoluční proces. „Nic jako vědecká revoluce nikdy neexistovalo a tato kniha pojednává právě o tom,“ zní sarkastická úvodní věta harvardského profesora Stevena Shapina k jeho knize věnované tomuto období. Jednou z metod, s jejichž pomocí se Shapin ze svého napůl žertovného rozporu vyvlékl, bylo poukazování na to, jak klíčoví hráči tohoto období „urputně razili názor“, že byli součástí revoluce. „Náš dojem, že zrovna probíhá radikální změna, vyvolali v podstatě právě oni.“2

Podobně dnes většina z nás sdílí pocit, že digitální pokrok uplynulých padesáti let transformoval, možná dokonce zrevolucionizoval způsob, jakým žijeme. Vybavuji si vzrušení, které každý takovýto objev vyvolal. Můj otec a strýcové byli elektrotechnici, a tak jsem stejně tak jako řada protagonistů této knihy i já vyrostl s garážovou dílnou plnou obvodových desek čekajících na spájení, rádií lákajících k rozebrání, elektronek vyzývajících k otestování a krabic s tranzistory a rezistory, které bylo třeba roztřídit a znovu použít. Jakožto nadšenec do elektroniky, který zbožňoval elektronické stavebnice Heathkits a amatérská rádia (WA5JTP), si pamatuji, jak elektronky ustoupily tranzistorům. Na univerzitě jsem se učil programovat pomocí děrných štítků a vzpomínám si, když agónii dávkového zpracovávání nahradila extáze z přímé interakce. V osmdesátých letech jsem se třásl vzrušením u praskání a skřípění vydávaného modemy, které otevíraly ono tajuplně kouzelné království online služeb a elektronických BBSek, a na začátku devadesátých let jsem pomáhal rozjíždět digitální divizi časopisu Time a společnosti Time Warner, které spustily nové webové a širokopásmové internetové služby. Jak prohlásil William Wordsworth o nadšených účastnících prvních dní Francouzské revoluce: „Byl blažený, kdo toho rána žil.“

Na této knize jsem začal pracovat před více než deseti lety. Vznikla díky mé fascinaci výdobytky digitálního věku a také díky mému životopisu Benjamina Franklina, inovátora, vynálezce, nakladatele, podnikatele a průkopníka poštovních služeb a informačních sítí vůbec. Chtěl jsem si odpočinout od životopisů, které mají tendence zdůrazňovat roli konkrétních jednotlivců, a zase jednou pracovat na knize, jako byla Moudří muži (The Wise Men), již jsem napsal spolu se svým kolegou a která pojednává o kreativním týmu šesti přátel, kteří utvářeli politiku Spojených států. Původně jsem se chtěl zaměřit na týmy, jež vynalezly internet. Když jsem ale dělal rozhovor s Billem Gatesem, přesvědčil mě, že souběžný vznik internetu a osobních počítačů nabízí mnohem zajímavější příběh. Počátkem roku 2009 jsem psaní této knihy přerušil, jelikož jsem začal pracovat na životopisu Steva Jobse. Jeho příběh však můj zájem o to, jak se vývoj internetu a počítačů vzájemně proplétal, ještě prohloubil, a jakmile jsem životopis dokončil, k příběhu inovátorů digitálního věku jsem se znovu vrátil.

Internetové protokoly vznikly ze vzájemné spolupráce mezi kolegy. Utvořil se tím systém, který jako by měl podporu a rozvíjení spolupráce zakódované už ve své genetické informaci. Schopnost vytvářet a přenášet informace je plně distribuována do každého síťového uzlu, a jakýkoli pokus nastolit kontrolu nebo hierarchii tak lze snadno obejít. Aniž bychom podléhali teleologickému bludu, kdy technologiím připisujeme úmysly nebo osobnost, patří se říct, že systém otevřených sítí napojených na individuálně ovládané počítače pomohl – stejně jako kdysi vynález knihtisku – vyrvat kontrolu nad distribucí informací z pařátů hlídačů, vládních úřadů a institucí zaměstnávajících různé škrabaly a písaře. Vytváření a sdílení informací se pro obyčejné lidi stalo mnohem přístupnější.

Spolupráce, která dala vzniknout digitálnímu věku, však neprobíhala jen mezi vrstevníky, ale i napříč generacemi, kdy jedna generace inovátorů předávala své nápady generaci další. Během svých příprav jsem si všiml i dalšího tématu – uživatelé opakovaně využívají digitální inovace k vytváření komunikačních nástrojů a sociálních sítí. Zaujala mě i další věc, totiž jak snaha o vytvoření umělé inteligence – strojů, které by dokázaly samy myslet – opakovaně přináší mnohem méně ovoce než snahy o navázání spolupráce, nebo dokonce symbiózy, mezi lidmi a přístroji. Jinak řečeno, kreativní spolupráce typická pro digitální věk se vztahuje i na spolupráci lidí a strojů.

A konečně mě překvapilo, že ta nejčistší forma tvořivosti v digitálním věku pochází od lidí, kteří dokázali skloubit umění a vědu. Lidí přesvědčených, že na kráse záleží. „V mládí jsem se vždycky považoval za humanitně zaměřeného člověka, ale měl jsem rád elektroniku,“ svěřil se mi Jobs během práce na jeho životopisu. „A pak jsem si přečetl, co jeden z mých idolů, Edwin Land z Polaroidu, řekl o důležitosti lidí, kteří dokáží stát na pomezí humanitních a přírodních věd. Tehdy jsem se rozhodl, že to chci dělat i já.“ Právě lidé, kteří se na pomezí humanitních věd a technologie cítili pohodlně, přispěli k vytvoření symbiózy lidí s přístroji, kolem níž se celý tento příběh točí.

Stejně jako celá řada aspektů digitálního věku ani idea, že inovace vznikají na křižovatce umění a vědy, není nová. Typickým příkladem tvořivosti vzkvétající skloubením umění a přírodních věd je Leonardo da Vinci. A když se Einstein během práce na obecné teorii relativity dostal do slepé uličky, vytáhl housle a hrál Mozarta, dokud se opět nenapojil, jak sám říkával, na harmonii sfér.

Pokud jde o počítače, existuje i další nepříliš známá historická osobnost ztělesňující spojení umění a vědy. Stejně jako její slavný otec i ona chápala romantické kouzlo poezie. Na rozdíl od něj ale nacházela romantiku i v matematice a strojích. A právě zde náš příběh začíná.

Ada, hraběnka z Lovelace (1815–1852), namalovala Margaret Sarah Carpenterová v roce 1836.

Lord Byron (1788–1824), otec Ady, v albánském oděvu, namaloval Thomas Phillips v roce 1835.

Charles Babbage (1791–1871), fotografie pořízená okolo roku 1837.

KAPITOLA 1.

ADA, HRABĚNKA Z LOVELACE

POETICKÁ VĚDA

V květnu roku 1833, když jí bylo sedmnáct, byla Ada Byronová spolu s několika dalšími mladými slečnami představena před britským královským dvorem. Členové její rodiny se obávali, jak si vzhledem ke své přecitlivělé a nezávislé povaze povede, nakonec si ale dle slov své matky počínala „celkem obstojně“. Mezi lidmi, s nimiž se Ada toho večera seznámila, byl i vévoda z Wellingtonu, jehož přímočaré způsoby obdivovala, a také devětasedmdesátiletý francouzský velvyslanec Talleyrand, který jí připadal jako „starý opičák“.1

Ada, jediné legitimní dítě básníka lorda Byrona, zdědila po otci romantickou duši, kterou se její matka pokoušela zkrotit pomocí hodin matematiky. Tato kombinace v Adě vzbudila lásku k tomu, co sama nazývala „poetickou vědou“, v níž se její rebelantská představivost spojovala s jejím okouzlením čísly. Mnoho lidí, a její otec rovněž, se tehdy domnívalo, že vytříbený důraz na smyslové vjemy, tolik příznačný pro období romantismu, je v rozporu s technologickým opojením průmyslové revoluce. Ada však byla na pomezí obou těchto epoch jako doma.

Není proto divu, že její debut u dvora na ni přes všechnu svou okázalost udělal mnohem menší dojem než jiná velkolepá událost londýnské sezony, jíž se zúčastnila o několik týdnů později a při níž se setkala s Charlesem Babbagem, jednačtyřicetiletým vdovcem a proslulým vědcem a matematikem, jenž byl v londýnských společenských kruzích uznávanou kapacitou. „Středeční večírek Adu potěšil mnohem více než všechna shromáždění společenské smetánky,“ svěřila se její matka příteli. „Seznámila se tam i s několika vědeckými osobnostmi – mezi nimi i s Babbagem, z něhož byla nadšena.“2

Babbage každý týden pořádal elektrizující setkání čítající až tři sta hostů, kde se lordi ve fracích a dámy v brokátových róbách potkávali se spisovateli, průmyslníky, básníky, herci, státníky, cestovateli, botaniky a dalšími „vědci“ – což bylo označení, které si Babbageovi přátelé vymysleli teprve nedávno.3 Dle jednoho význačného geologa si Babbage tím, že uváděl vědce mezi vysoce postavenou společnost, „vědou úspěšně upevnil své společenské postavení“.4

Večery zahrnovaly tanec, předčítání, hry a přednášky, to vše doprovázené širokou škálou mořských plodů, masa, drůbeže, exotických nápojů a mražených dezertů. Dámy předváděly takzvané tableaux vivants, jinými slovy se převlékaly do kostýmů a snažily se ztvárnit nějaký známý obraz. Astronomové ukazovali své dalekohledy, badatelé vystavovali elektrické a magnetické pomůcky a Babbage hostům dovoloval hrát si s jeho mechanickými panenkami. Ústředním bodem těchto večírků – a také jedním z mnoha důvodů, proč je Babbage pořádal – ale byla ukázka modelu jeho „diferenčního stroje“, obřího mechanického výpočetního zařízení, které sestavoval v ohnivzdorném přístřešku u svého domu. Babbage svůj model dramaticky předváděl a otáčel jeho pákou, zatímco přístroj vypočítával číselné řady, a zrovna když už se publikum začínalo nudit, předvedl jim, jak na základě pokynů zakódovaných do stroje lze celou řadu náhle změnit.5 Hosté, které ukázka obzvlášť zaujala, pak byli přes dvůr zavedeni do bývalých stájí, kde byl celý stroj budován.

Babbageův diferenční stroj, který dokázal řešit polynomické rovnice, fascinoval lidi různými způsoby. Vévoda z Wellingtonu poznamenal, že by se dal využít k analýze proměnných, jež musí vzít v úvahu generál před zahájením bitvy.6 Adina matka, lady Byronová, obdivovala skutečnost, že se jedná o „myslící stroj“. A pokud jde o Adu, jež později proslula výrokem, že stroje nikdy nebudou schopné doopravdy myslet, jeden přítel, který se předvádění rovněž zúčastnil, prohlásil: „Slečna Byronová i přes své mládí fungování stroje pochopila a spatřovala v tomto vynálezu velkou krásu.“7

Díky své lásce k poezii i matematice dokázala Ada vidět krásu i ve výpočetním stroji. Byla typickým zástupcem vědy z období romantismu, charakteristické lyrickým nadšením pro vynálezy a objevy. Jednalo se o období, které „do vědecké činnosti přinášelo vzrušení a ducha vynalézavosti“, jak napsal Richard Holmes ve své knize The Age of Wonder (Věk údivu). „Hnacím motorem byl společný ideál intenzivního, ba dokonce bezhlavého osobního nasazení ve jménu objevování.“8

Zkrátka jednalo se o dobu ne nepodobnou té naší. Výdobytky průmyslové revoluce, včetně parního stroje, mechanického tkalcovského stavu či telegrafu, proměnily 19. století obdobně jako výdobytky digitální revoluce – počítač, mikročip a internet – transformovaly století naše. V jádru obou těchto epoch stáli inovátoři, kteří svou představivost a vášeň spojovali s ohromujícími možnostmi nových technologií. Z této kombinace vznikla i Adina poetická věda a také, jak to později ve 20. století nazval básník Richard Brautigan, „milující stroje“, které „na nás všechny dohlížejí“.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

INOVÁTOŘI

ÚVOD

Jak tato kniha vznikla

KAPITOLA 1.

Ada, hraběnka z Lovelace

KAPITOLA 2.

KAPITOLA 3.

KAPITOLA 4.

KAPITOLA 5.

KAPITOLA 6.

KAPITOLA 7.

KAPITOLA 8.

KAPITOLA 9.

KAPITOLA 10.

KAPITOLA 11.

KAPITOLA 12.