Josef Kubík

Šlehy a úsměvy

v demokracii

Ukázka z elektronické knihy

Věnováno otci, který usiloval o svobodu našeho národa, a matce, která poznala bolest

2015

Josef Kubík

Šlehy a úsměvy v demokracii

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu nebo v aplikaci. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření, je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

No part of this may be reproduced in any form or by any elektronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

© Josef Kubík, 2015

Made in Moravia, Czech Republic, EU

Vyšlo vlastním nákladem

ISBN 978-80-7487-111-5

O knize

Třetí kniha Josefa Kubíka Šlehy a úsměvy v demokracii je výrazným ukročením mimo to, čím se autor žijící léta v Austrálii zapsal v České republice mezi čtenářské vrstvy. Nepojednává o sexualitě člověka, ale je jakýmsi svéráznou názorovou platformou, v níž se Kubík vyrovnává ponejvíce s politickými tématy.

O autorovi

Josef Kubík

(1947)

Narodil se v Brně, studoval pedagogiku, historii, psychologii a další obory. Je označován za badatele lidských psychosexuálních projevů, metodologa pro vzdělávání dospělých, pedagoga, cestovatele, fotoreportéra a milovníka přírody. Žije v Austrálii. V roce 2010 vydal svou prvotinu – knihu Sexualita bez tabu, v roce 2013 druhou V žáru erotiky.

Víra je to, co rozděluje lidi, nejistota a pochybnost je spojuje. Peter Ustinov

NĚKOLIK VĚT ÚVODEM

Šlehy a úsměvy v demokracii vyjadřují odvážně ostrou kritiku naší vyspělé společnosti trpící zhoubnými parazity s tváří čestných politiků, ekonomickými neofašisty, podvodnými finančníky, vznešenými i prostými sektáři, zákonem chráněnými zloději, kteří se společně snaží nevědomě i vědomě sabotovat svobodu, demokracii a snižovat životní úroveň i sebevědomí národa. Jejich zvrácená ideologie a životní negramotnost, nebude-li včas vymýcena, představuje osudnou plavbu na prohnilé potápějící se lodi směrem k novému společenskému řádu, který by budoucí historikové mohli směle označit za řád „novootrokářský“. V této knize, psané zcela netradičním stylem, je zřejmý i pohled krajanů, emigrantů s českým občanstvím a těch, kteří z nějakých důvodů pracují a žijí dlouhá léta v zahraničí. Tito lidé pozorují vývoj v rodné zemi mnohem citlivěji než je tomu u občanů žijících permanentně ve své vlasti. Autor se nevyhýbá břitkosti jazyka a je si vědom projevu nevole a reakce těch, kteří zde poznají sami sebe. Nechybí tady notná dávka humoru, ostrá satira a prvky, které provokují čtenáře k zamyšlení, vyjeví se nám i nečekaný výlet do málo známé historie.

Tato publikace nám také přiblíží příběhy lidí, kteří ve svém letu na křídlech představivosti, myšlenky, anebo touhy po něčem novém, neznámém opustili svou vlast a podíleli se, a stále se podílejí, na osídlování světa. Příběhy Čechů, kteří se ocitli ve víru náhod a dění, kterému často pomohla jejich fantazie a dětské sny. Někteří umírali pro cizí slávu, jiní riskovali život pro splnění vlastních cílů, mnozí jen zapadli do bezvýznamné masy, ale všichni se hrdě hlásili ke svému českému původu. Byli to lidé prostí, ale i s vědeckými a jinými ambicemi, byli mezi nimi ti, kteří odcházeli natrvalo a přestali se o děj ve vlasti zajímat, ti, kteří brzy zatoužili po návratu domů, když záhy poznali, že byli novou vlastí podvedeni, ti, kteří chtěli uskutečnit svůj, ať už jakýkoliv sen, ti, kteří neunikli svému prokletému a často tragickému osudu – byli to utečenci. Málo jich bylo bohatých, většinou přišli do nového prostředí s prázdnou, bez finančních prostředků, bez jazykových znalostí, bez přátel a rodiny – v podstatě se znovu narodili a to bez rodičů, kteří by jim ukázali cestu, kudy se mají ubírat. Museli vykonat mnohonásobně větší úsilí, než tomu bylo kdysi doma, jen aby přežili, zbudovali si nový domov a vydělali si dostatek peněz na splnění svých tajných přání, vysněných cest, předsevzatých cílů, aby dali průchod uměleckým sklonům, ale i kriminálním choutkám a podobně. Množství manželství zaniklo pod nátlakem stresových situací, někteří nevydrželi a zvolili dobrovolnou smrt. Samotářům bylo těžko najít partnera, a když se to konečně podařilo, pak se většinou jednalo o příslušníka cízí, neznámé kultury, odlišných zvyků a mravů, neznalého naší kuchyně, našeho životního standartu.

Je velký rozdíl mezi turistou, který se přijede jen na skok pokochat něčím zajímavým a tím, kdo trvale žije v cizině a podléhá zákonům, zvykům, prostředí a cizí kultuře. Turisté obyčejně projedou bez hlubšího vnímání reality a podávají pak naprosto zkreslené zprávy o svých cestách. Takto si počínají především tzv. profesionální a dobře placení rychlocestovatelé, kterým uniká důležitá kapitola všeho poznání – člověk a jeho kultura.

Jenomže – chtě nechtě – každému utečenci zůstává nějaký silný, anebo méně silný kořen v dávné vlasti či pouto k domovině, která se najednou nepochopitelně mění.

Kde blb, tam nebezpečno. Miroslav Horníček

NA OSTŘÍ NOŽE...

Proč lidé opouštějí svou vlast?

Počátek můžeme vidět už v historických spisech a kronikách. První zprávy o opouštění Čech se datuje do doby třicetileté války (1618–1648). Česká válka (1618–1620) skončila zánikem nezávislých Čech, kdy vojenská přesila císařských vojsk Ferdinanda II. a zaslepený postoj šlechty k lidu vedly k porážce v bitvě na Bílé hoře 8. listopadu 1620. Lidový odpor proti Habsburkům sice neustával, ale mnozí Češi dali přednost útěku do jiných zemí – měli politické důvody živené nenávistí k vzniklé situaci. Mnohem později došlo k ustálení poměrů a k ekonomickým problémům, které nutily lid hledat obživu v zahraničí. Americký kontinent nabízel nový život, nové možnosti a prostor k životu, tam směřovaly davy uprchlíků z Evropy a tedy i z Čech. Emigranti moderní doby v období po druhé světové válce uváděli ve spisech k žádosti o status uprchlíka, pro utečenecké úřady OSN, většinou politické a náboženské důvody pro opuštění republiky. Z empiricky založeného hlediska víme, že např. v roce 1984 vykazovala kancelář OSN v Bělehradě u 99 % uprchlíků z tehdejší ČSSR tyto důvody: nesnesitelná perzekuce státními složkami, odepření svobody náboženství, omezení práva na vzdělání, zákaz svobodného projevu, potlačení základních lidských práv, omezení volby povolání, zamítavý postoj k výjezdům do zahraničí a podobně. Kuriozním důvodem některých mladých utečenců byla výmluva na „zavrženíhodný“ zákon o právu a povinnosti pracovat, který považovali za omezování svobody... Vždy se našel zkušený poradce postávající před budovou úřadu OSN, který na poslední chvíli radil a nabádal k smrti vyděšeným budoucím emigrantům, co musí říct, co musí zatajit, co se od nich očekává, snad za to dostal i zaplaceno někým v pozadí. Jen jeden jediný případ ze sta však uvedl pravdu: „chci zkrátka změnit život, myslím, že na to mám právo.“ Tento důvod byl nejvíce oceněn australskou ambasádou ve Vídni – bez zbytečných výmyslů, bez jakýchsi pomluv a lží, prostě upřímný člověk – to se jim líbilo.

Čechoameričan, profesor Ota Ulč z New Yorku, se rád procházel po gigantickém utečeneckém táboře v Traiskirchenu u Vídně, aby dokumentoval nové případy. V roce 1984 ho zaujala půvabná asi třicetiletá blondýnka, kterou neodolal oslovit:

„Co vás přimělo k odchodu z domova?“

„Chtěla bych za tetou do Jihoafrické republiky.“

„No prosím, tam byste se s Čedokem určitě nedostala.“

„Ne, to určitě ne.“

Ota Ulč se o tomto a dalších případech zmiňuje ve svých článcích, např. v časopise pro Čechy v zahraničí Západ. Lidé chtějí poznávat svět a jsou ochotni pro tento cíl opustit vlast. Pravděpodobně by stačila měsíční dovolená v Jihoafrické republice a hezká blondýnka by uvažovala jinak – možná stejně jako její teta, která se jen o několik let později, zhnusena životem v cizině, vrátila zpět do Čech. A blondýnka? Do Jihoafrické republiky se nikdy nedostala, byla však přijata do jiné země – do Austrálie, kde prožila přibližně šestnáct let, její bývalý manžel spáchal sebevraždu v anglickém přístavu na jedné z lodí Československé námořní flotily a ona zatoužila po snadném životě v náručích mnoha mužů. Nakonec se jako těžký alkoholik s úplně podlomeným zdravím a částečnou ztrátou paměti vrátila zpět do vlasti, kde zanedlouho zemřela.

Touha po změně, touha po poznání, volání dálek, vůně dobrodružství, schopnost seberealizování v cizím prostředí a řada dalších stimulů je pro mnohé stejně důležitým hnacím motorem jako u jiných sexualita. Přidá-li se k tomu ještě nespokojenost s pochybným státním zřízením a nepříznivou politickou a ekonomickou situací, pak často nezbývá než učinit radikální rozhodnutí – odejít, anebo žít v neustálé zatrpklosti, což přinejmenším snižuje kvalitu života. Nespokojenost ovlivňuje člověka na každém kroku, ničí ho, pozvolna deptá, přináší permanentní stres, což lze přirovnat k nešťastnému životu ve špatném manželství. Jenže manželství se může právně ukončit, špatný vládní systém musí čekat na převrat nebo na demokratické volby, které opět neuspokojí jinou, obvykle početnou část obyvatelstva.

Demokracie – kouzelné slovo, na které se odvolává kdejaký státník, původně pochází z řeckého „démos“ – lid, a „krateó“ – vládnu, tedy vláda lidu. Musíme si však vždy uvědomit, a to ve všech případech, kdy je toto slovo použito, koho považujeme za lid, a koho za vládu a hlavně v čím zájmu. Uveďme příklad z Austrálie, kde nejoblíbenější ministerský předseda všech dob Kevin Rudd učinil smrtelnou chybu. Chtěl zvýšit daně z nehorázných příjmů tučným důlním magnátům, aby zvýšil životní úroveň lidu, postavil nemocnice, vylepšil silniční síť a podobně. Dovolil si tvrdit, že těžené rudy z australské země patří všem a lid má nárok na nějaké výhody z těžeb. Zatraceně se mýlil. Nereprezentoval zájmy nejbohatších a došlo k nočnímu červnovému převratu roku 2010 – jeho „věrní“ ulomili kliku u dveří zasedací místnosti a dovolili mu odejít až po té, když se zřekl vedení. Vlastní strana (Labour Party of Australia) ho zbavila funkce. Příštího dne bylo jen oznámeno, že Austrálie má novou ministerskou předsedkyni, nezvolenou volbami, ale dosazenou stranou, a první ženu v této funkci Julii Gillardovou. Rudd nesplnil sice všechny své předvolební sliby, ale přesto získal značnou popularitu u lidí. O nějaký čas později byl povolán do funkce minitra zahraničních věcí a popularita byla rázem zaměněna, pro jeho mělkou znalost a podivný výklad zodpovědnosti, za ostrou kritiku, kterou on povýšil na diplomatický um... Gillardová však nesplnila očekávání, dopustila se mnoha omylů, dokonce se jí vytýkalo i to, že tráví příliš času úpravou svého zevnějšku a nemá dostatek času na věci státní. Přesně o dva roky později, před federálními volbami, byla uzavřeným hlasováním z funkce ministerské předsedkyně odvolána a její místo obsadil dříve sesazený Kevin Rudd. U moci se však udržel jen do federálních voleb 2013.

Snadno pak zjistíme, že je téměř nemožné uniknout pravdivosti výroku: „A největším nepřítelem lidu je každá vláda.“

Jiné působivé slovo pochází z latinského „res publica“ – záležitost všech, tedy dnešní hrdý výraz pro republiku, avšak nezapomeňme, že v současnosti toto kouzelné slovo ztratilo svůj prvotní význam. Poprvé v dějinách lidstva se zrodila republika na řeckém území. Lid dokázal sám sobě, že si dovede vytvořit ústavu a sám vládnout bez despotických králů, kteří se nechali povyšovat na bohy, a poddajná lidská masa jim jen sloužila. Osvobozením od patolízalství měli Řekové volnost tvořit, položit základy všem vědám, ustanovili veřejné školy pro všechny, dali vznik kultuře, která je staví na první místo v dějinách vývoje lidstva. Řekové kráčeli svou, mnohdy trnitou, cestou jako opravdoví průkopníci a postavili tak základní kámen demokracie, na kterém budovali a dále rozvíjeli demokracii Římané. Je však současný demokratický stát skutečně záležitostí všech? Rozhlédneme-li se bedlivě, pak odhalíme odpověď: vidíme nežádoucí apolitičnost lidí – neschopnost politického myšlení a vládnoucí stranou podporovaný nezájem o veřejnost a politické dění. Republika nebo stát se stává více záležitostí politiků mdlého rozumu, zahraničního vlivu, majetku, rychlého zbohatnutí, moci a jiného prospěchu. Každá vládnoucí třída je velice zřídka tak předvídavá a chytrá, aby se dobrovolně vzdala svých privilegií. Stává se tak neustálým terčem kritiky lidu a těch, kteří nesouhlasí. Volební sliby se tradičně neplní, životní úroveň tradičně klesá a ekonomická situace se tradičně zhoršuje. Je patrný nárůst cen, platy se nezvyšují nebo dokonce klesají, výjimku tvoří jen vládní hodnostáři a jejich nohsledové, kteří vždy nějak zdůvodní, proč žádají zvýšení svých výplat. Stát čeká roky na další volby – ale co to? Je to podobné, jako když hledíme na košatý mohutný strom, na kterém odpočívá hejno ptáků. Tleskneme-li, ptáci vzletí jen proto, aby si znovu posedali, ale na jiné větve. Zkrátka nic se nemění, ovšem kromě jiných okupantů větví. V demokratické společnosti mají občané právo volit své představitele. Za toto právo mnozí bojovali a každý občan by si měl být vědom této výsady. Běda státu, kde občané mají sice právo volit, ale nemají volební povinnost. V takovém státě něco silně páchne, něco nefunguje tak, jak by v demokracii mělo být samozřejmé, a nedivili bychom se, kdyby v nejzazším případě došlo k extrémním situacím. Kdybychom to nepřípustně zjednodušili, pak se jako první možnost nabízí: lid, pokud by byl jednotný, může volby do nekonečna bojkotovat. V druhém případě: nezájem lidu o volby může provokovat zvolení sebe sama – tedy jednoduše: hrstka příznivců vládnoucí strany se sama zvolí. Ve vyspělých zemích, jakou můžeme nazvat i demokratickou Austrálii, je každý občan povinnen volit a řádně nezdůvodněná neúčast je přísně pokutovaná – tato občanská povinnost rozhodně nikomu neubírá na svobodě, jak rádi uvádí někteří čeští humanisté. Někdy je poměrně snadné výsledky voleb dokonce přiměřeně a hlavně věrohodně upravit.

Kolik Čechů a jejich potomků žije v zahraničí? Mluvíme o milionu, což představuje významné procento potencionálních voličů, pak se jen divíme, proč těmto občanům České republiky není umožněna účast na volbách, tak jak to slibuje ústava – právo volit. Občané mnohých zemí EU, žijících mimo území vlasti se voleb přímo zúčastňují, jeden ze způsobů je užití internetu.

Často vyvstává otázka: je demokracie skutečně nejdokonalejším státním útvarem současnosti? Vláda zásadně ignoruje podněty zespodu, zajistí si moc a ochranu v podobě pochybných zákonů, soudnictví, imunitu politiků nejen proti výrokům proneseným po dobu funkce, omylům nebo lžím, ale i proti páchaným zločinům, mají na své straně ozbrojené složky, připravené zakročit v jejich prospěch. Průzkumem veřejného mínění snadno zjistíme, že 62% obyvatel s takovou demokracií nesouhlasí a touží po radikální změně ve státě. Jiní sice reptají, ale nevidí východisko ke zlepšení, anebo otupěli a nechtějí nic vnímat a hledí si jen svého hnízdečka. Demokratický zákon džungle schvaluje jen 18% obyvatel. Sir Peter Ustinov (nar. 16. dubna 1921, Londýn – zemřel 28. března 2004, Vaud, Švýcarsko), bývalý dlouholetý president Světového federalistického hnutí (WFM World Federalist Movement) vyslovil jednu svou kritiku takto: „...v Americe sice existuje svoboda volby, ale není z čeho volit...“ Hnutí bylo založeno v roce 1947 a jeho myšlenka spočívá v jednotném globálním řízení světa např.: vrcholovým centrem by byla OSN, a každý stát by fungoval jako provincie, včetně supervelmocí. Jedná se o obdobu římské představy o správě světa staré přes dvě tisíciletí. Ustinov? ne, není to shoda jmen – je to opravdu ten známý anglický herec, spisovatel a filmový tvůrce, kterého většina z nás dobře zná z nejvydařenějších světových filmů a mezi nejvýše oceněnými je např. nesmrtelné dílo Quo Vadis, Ustinov hrál roli šíleného císaře Nerona, dále Spartakus nebo Smrt na Nilu...

Ti, kterým došla trpělivost, neváhali v minulosti nasadit vlastní život za lepší život, svobodu, spravedlnost a rovnoprávnost se zbraní v ruce. V historických spisech najdeme na tisíce popisů odbojů, převratů, vymáhání práv generálními stávkami, revolucí a válkami. Zastavme se na chvíli u jednoho zajímavého historického, a poučného, případu, který se datuje přibližně do roku 494 př. n. l., tedy do doby mladé římské republiky. Římští plebejové byli svobodní občané, ale jejich občanská práva byla omezena. Nesměli zastávat vyšší úřady, nemohli uzavírat právoplatný sňatek s patricii (z latinského pater = otec, tedy ti, kdo mají urozené otce), žili jako klienti (z latinského clientes, tedy poslušní nevolníci, osoby nějak hospodářsky závislé), byly však od nich vyžadovány četné občanské povinnosti a hlavně vojenské. Domáhali se svých nároků mírovou cestou, leč nebylo jim dopřáno vyslyšení. Naopak – plebejové jako přísežní vojáci dostali od otců Říma příkaz k odchodu z města pod záminkou, že se chystá válka A jak to bývá – tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se jednou přinese víno... Teď nadešel den, kdy plebejové ztratili trpělivost. Bez jakéhokoliv vůdce uspořádali tajnou schůzi a rozhodli se k akci. Vystěhovali se z Říma na Svatou horu, za řekou Anienem, opevnili se a v pokoji čekali bez agresivních úmyslů. Došlo k vystěhování lidu, v latinských historických spisech známé jako secessio plebis. Co se dělo dále popisuje římský historik Livius v podání slovenského historika Vojtěcha Zamarovského:

„V Římě nastalo nesmírné zděšení, a všech se zmocnila nejistota pro vzájemný strach. Lid opuštěný svými, se bál násilností od otců, otcové se báli lidu, který ve městě zbyl, a nevěděli, zda si mají přát, aby zůstal, nebo aby odešel. A potom: jak dlouho zůstane klidné to množství, které se odtrhlo? Co se stane, jestliže mezitím nastane nějaká zahraniční válka? Opravdu, nezbývá žádná naděje než občanská svornost: tu je nutno obnovit ve městě po dobrém, nebo po zlém!“

Vzhledem k poměru sil se particiové rozhodli řešit problém po dobrém. Vybrali muže, který se pro své zásluhy o stát těšil stejné vážnosti u patricijů jako u plebejů. Byl to Menenius Agrippa, bývalý konzul a obratný diplomat. Vojáci ho bez překážek vpustili do tábora, a když se kolem něho shromáždili, s překvapením zjistili, že místo hrozeb a proseb přišel k nim s pohádkou. Za dávných časů nebylo prý v člověku všechno tak sladěno jako nyní. Každý úd měl svůj vlastní rozum a svou vlastní řeč. Když pak se jednou bavily, přišli na to, že všechny jsou k něčemu a musí něco dělat, jen žaludek je výjimkou – hoví si klidně uprostřed a bez práce užívá všeho, co mu ostatní orgány poskytují. Domluvili se tedy, že s tím skoncují – ruce přestanou podávat jídlo, ústa nebudou podané jídlo přijímat, zuby je nebudou kousat. Ukázalo se však, že zatímco chtěli potrestat žaludek hladem, samy ztratily sílu a celé tělo chřadlo. Žaludek tedy není zbytečný – dodává do všech částí těla potravu a sám se o nic víc nedá živit, než vyživuje. Když se pak vojáci zeptali, proč jim to povídá, odpověděl, že podobně je tomu i ve státě – jestli se lid považuje za ruce a odmítá sloužit žaludku, za nějž považují patricije, sami si připravují záhubu.

Vzpurní plebejové se dali přesvědčit a uzavřeli s patriciji smír. Nikoli však jako jehňátka s vlky v jiné pohádce – vymohli si nové zákony, práva, rovnoprávnost, odpuštění dluhů a byl zřízen úřad na ochranu jejich zájmů. Tito úředníci dostali titul tribuni plebis „tribunové lidu“, a měli neobyčejně širokou pravomoc. Měli právo hájit osobním zákrokem každého plebejce, který o to požádal, proti výkonu moci kteréhokoli úředníka, směli zatknout každého úředníka, který by jejich zákrok nerespektoval.“

Je nutno podotknout skutečnost, že úředníci republiky nikdy nebyli státem placení, do funkcí byli voleni ti, kteří měli bezúhonnou pověst a schopnost jednat a mluvit. Byly to výhradně čestné funkce. Rozhlédneme-li se nyní po širém světě, jak daleko je nám libo, nesetkáme se s vysokým úředníkem, ministrem nebo dokonce prezidentem, který by se ve své demokratické šlechetnosti vzdal svého vysokého platu, anebo dalších výhod. Rozhlédneme-li se po České republice, nenajdeme žádného poslance, činitele, ministra a rozhodně ne prezidenta, který by byl ochoten učinit významné gesto a slevit na svých finančních požadavcích. Čestný neplacený úřad vždy vzbuzoval příznivý ohlas lidu a takový představitel si získal nesmírnou oblibu, ale dnes se na takové věci zásadně nehledí. Jsou-li tedy veřejní činitelé, anebo jak je jedovatá opozice někdy nazývá: dobře placení turisté sbírající suvenýry v podobě čestných doktorátů; placení daňovými poplatníky, stávají se podle náhledu jistých právně odborných kruhů, občanů a politických reportérů i reformátorů, zaměstnanci státu, přesněji lidu, pro který pracují, a jako takoví by měli podléhat právům a zákonům zaměstnanců a zaměstnavatelů. Tedy jinak řečeno: zaměstnavatel má nějakou představu, kterou placený zaměstnanec realizuje v rámci svého pracovního zařazení. Uveďme jen jeden příklad z australského státu New South Wales, který je známý velice častým propouštěním ministrů a jiných veřejných činitelů, pro neplnění pracovních povinností, sexuální delikty, protizákonné finanční záležitosti apod. Ministr, který byl nucen odstoupit dne 1. srpna 2010 se zabýval ve svém úřadě poněkud odlišnou činností a i za tu byl placen daňovými poplatníky – věnoval se (a nejenom on) velice „náročnému a tuze vyčerpávajícímu“ zaměstnání – sledování pornografických materiálů na webových stránkách. Zřejmě v tom spatřoval jedinné sexuální uspokojování, kterého byl schopen.

Australský (Labour) MP Craig Thompson vzbudil pořádný rozruch ve všech sdělovacích prostředcích – byl obviněn z finančních pdvodů a krádeží mnoha tisíc dolarů ze státní pokladny, které užíval k placení drahých darů drahým ženám a sexuálních požitků s prostitutkami (Asia – Pacific, 10. 2. 2014, Jamie Smyth). Nuže? Thompson je již bývalým MP a dne 24. března 2014 byl odsouzen – a do vězení s ním...

Římský historik Gaius Suetonius Tranquillus (75–150 n. l.) ve svých sbírkách uvádí, že císař Tiberius (císařem 14–37 n. l.), zřídil ministerstvo pro péči o rozkošnické sexuální požitky. Snad i náčelníci EU by měli o takovém úřadě uvažovat, zřejmě by to bylo nejvýrazněji zastoupené ministerstvo všech dob, neboť jak víme, mnoha tisícové davy placených vládních úředníků se pornografií s oblibou zabývají.

Připomeňme také lidské hyeny v rouše politiků, kteří se obohacují na úkor daňových poplatníků. Nechají si zaplatit nákladnou dovolenou, nejrůznější servisní služby včetně prostitutek, anebo potřebují peníze na výstavbu či opravu luxusního domu. A tak se tu a tam přihodí, že když je toho příliš, musí to prasknout. Bývalý britský MP (člen parlamentu) David Chaytor byl za finanční skandál odsouzen na 18 měsíců vězení (8. 1. 2011). Podle zpráv „7 News“ dne 12. 1. 2011 byl další britský MP Eric Illsley podobně odsouzen za falšování výdajů – zasunul si do vlastní kapsy peníze na přestavbu svého druhého domu v Kenningtonu.

Dne 19. března 2011 byl propuštěn z vězení Marcus Einfeld, kde strávil nejhorší dva roky svého života (The Daily Telegraph, a „7“ news). Kdo byl tento kriminálník? Einfeld byl australský federální soudce, který byl zachycen pouliční kamerou při dopravním přestupku a podle zákona byl potrestán pokutou ve výši $ 77. Marně spoléhal na své postavení muže práva, policie byla neoblomná, a protože odmítal pokutu zaplatit, byl předveden k soudu. Tvrdil, že v kritické době řídil jeho vozidlo někdo jiný a uvedl jméno osoby, která však již dávno nežila. Filmový dokument byl však nezvratitelným důkazem a Einfeld byl odsouzen soudním procesem k odnětí svobody za lhaní. Žije nyní na svobodě, ale nikdy nesmí reprezentovat zákon. Zákony v demokracii musí nutně platit pro všechny stejně – je tomu tak v ČR? Inu, sledujme činnost volených, a budeme překvapeni...

Není-li zaměstnanec dostatečně kvalifikován, není-li schopen zvládnout tu či onu profesi, stává se neproduktivním, brzdou vývoje, zbytečným. Může pak být zaměstnavatelem kritizován nebo poučen, vystaven postihu, zacvičen třeba i pro jinou méně náročnou práci, anebo, v nejhorším případě, propuštěn jako neschopný. Kritika bývá prvním příznakem nespokojenosti, pokud ji kritizovaný přijme, poučí se z omylů, přijme radu a připustí cestu k nápravě, pak se leccos k dobrému vyřeší. Pokud však politik odmítá kritiku, nepřipouští ji, směřuje zřejmě k diktátorským praktikám a nepopulárnímu kultu osobnosti.

Schopnost mluvení vedoucích činitelů, což je součástí jejich profese, je čím dále větším problémem. Opět můžeme připomenout slova vyřknutá Ustinovem: „Jsem přesvědčen, že na půdě státních úřadů existuje malý pokojík, kde se budoucí diplomati učí koktat.“ Ve velké většině nejsou schopni mluvit na potřebné úrovni, bez napsaného slova nemluví vůbec, vyslovují myšlenky někoho jiného, mají obrovský tým těch, kteří řeč připravují a činitel se zmůže pouze na více nebo méně přijatelné předčtení. Každý z nás může sledovat na televizní obrazovce projevy státníků, předsedů všeho možného a nemožného, anebo královskou hlavu státu – kdyby ztratili popsaný aršík papíru, co by nám asi řekli? A jak nesčetní televizní diváci říkají: „je obtížné vidět generálního tajemníka OSN Ban Ki-moona, britskou královnu Elizabeth II, a další stovky presidentů, premiérů, ministrů a dalších vzácných osobností mluvit bez otrockého čtení projevů.“ V extrémních případech dokonce kopíruje státník řeč jiného státníka, např. kanadský ministerský předseda Stephen Harper přečte projev bývaleho australského ministerského předsedy Johna Howarda (SBS news). Inu, proč ne – mají přece naprosto jednotný názor, jen trochu jiný přízvuk!

Dva studenti z Londýna nám zcela neplánovaně přiblížili malou epizodu ze dne 10. 12. 2010, kterou máme potvrzenou filmovým záběrem TV stanice SBS a „7“ (News 10. 12. 2010). Britská vláda byla studenty obviněna z podporování nehorázně se zvyšujících poplatků za universitní vzdělání, a jiných hříchů, což vyvrcholilo protestní demonstrací. Jako vždy v demokracii, proti demonstrantům ostře zasáhla policie, došlo k pouličním šarvátkám, mladá budoucnost národa skandovala svá hesla a požadavky, když tu se objevila na scéně luxusní limuzína, ve které seděl princ Charles s chotí spěchající na nějaké divadelní představení. Všichni studenti věděli, komu vozidlo patří a princ byl osloven přátelským: „haló Charles, jak se ti vede?“

„Spatřili jsme v princi spásu, na ulici leželi zranění, mysleli jsme si, že zastaví, vystoupí a jako královský potomek, pamětliv svých udatných předků, utiší dav i policii a něco důležitého prohlásí – ke všem, aby dav uklidnil. Třeba jen nějaký slib nebo něco, čekali jsme to od něho. Ne, nestalo se tak. Jen zbabělý výraz ve tváři, bojácné oči a spěch... Rychle pryč odtud... ať už jsme v divadle... možná dodal – zatracená luza. Nikdo by mu přece neublížil, nejsme násilníci, jen vláda a policie nás neustále provokuje. Charles pravděpodobně nebyl schopen slova a neměl u sebe nikoho, kdo by mu napovídal. Tatam je doba statečných a udatných princů, kteří stáli v čele vojů, od těch novodobých nemůžeme čekat nic, než zvýšení daní, aby měli dostatek peněz pro vlastní útraty. Kluci to pak nevydrželi a něčím mu polili vozidlo a kopli do blatníku“

„Viděli jsme ve zpravodajském záběru rudou vlajku se srpem a kladivem, vlajku bývalého Sovětského svazu a také někteří studenti měli přes sebe přehozená rudá trička s nápisem CCCP. Nikdy jste přece nepoznali tuto politickou éru, co vás přivedlo k tomu, abyste se vrátili do ztracené minulosti?“ zněl náš dotaz.

„V tom systému studenti neprotestovali, školství, zdravotnictví a kdoví co ještě platil stát... Byl to určitě spravedlivější systém. My mladí nejsme natvrdlí, chceme spravedlivý svět – liberté, égalité, fraternité...“ Volnost, rovnost, bratrství bývalo v 18. století heslem francouzské revoluce.

Rétorické vzdělání bylo jednou ze základních složek antické výchovy a dosáhlo vynikající úrovně v Řecku a Římě. Rétorika se obvykle vykládala v pěti částech, podle úkolu řečníka: 1. sebrání materiálů a přípravy, 2. jeho uspořádání, 3. stylistické uspořádání projevu, 4. zapamatování řeči, 5. přednes. Důraz byl kladen na první část, jež určovala obsah, část třetí – styl, a poslední – působivý přednes. To však byla antika, jejíž přednosti se dnešní svět snaží zapomenout.

Zajímavostí zůstává skutečnost, že revolucionáři, vojevůdci ale i diktátoři vždy mluvili bez přípravy např. kubánský revoluční a nejdéle sloužící státník Fidel Castro, Vladimír Iljič Lenin, Adolf Hitler a jiní. Bez papíru mluvili, a stále mluví s dávkou citu, řada státníků, kteří se snaží prosadit nějakou reformu. Z českých osobností bychom se mohli hodně poučit od státníka filosofa T. G. Masaryka – mimochodem: i on poznal život v emigraci. Posloucháme-li však dnešní češtinu, zjišťujeme, jak tento jazyk trpí a upadá do bídného odvaru poangličtěných a zkomolených slov. Uvážíme-li, že žije přes milion česky mluvících krajanů v zahraničí a mnozí z nich nechtějí český jazyk zapomenout a učí sami nebo i v českých školách své potomky tuto krásnou řeč, pak zjistíme obrovské zklamání u těch, kteří přijedou do rodné země svých rodičů a mají obtíže rozumět třeba jen televizním zprávám odhrkaným monotónním hlasem, závratnou rychlostí a ošperkovaným nesrozumitelnými výrazy rádoby cizího původu. Stejný problém mají často i rodilí Češi. Kdo učí hlasatele a reportéry umění mluvit? Můžeme říct s dávkou jedu – pravděpodobně nějaký poddůstojník od kulometné roty. Zatímco slyšíme např. v australské televizi čistou srozumitelnou řeč podanou pozvolným tempem, proč nemůžeme očekávat totéž v ČR? Český jazyk se nachází na úpadku a toto vážné varování nelze podceňovat, je potřeba napnout hodně úsilí k záchraně řeči, než bude příliš pozdě. Podle vládního zmocněnce pro krajany z ministerstva zahraničních věcí Vladimíra Eisenbruka, byl na jaře 2010 schválen vládní program podpory kulturního dědictví ve světě. Prakticky to znamená, že v příštích pěti letech bude vláda finančně přispívat českým krajanským komunitám v zahraničí na jejich vzdělání a výuku češtiny. Čteme-li mezi řádky, pak je zcela zřejmé, že příspěvky jsou určeny převážně pro mnohatisícový zástup úředníků a jiných zaměstnanců v Bruselu, tedy pro jejich děti. Ti, kteří učí český jazyk v zámoří, to dělají z lásky a nepožadují almužnu na podporu – co však skutečně chtějí je pravou ryzí češtinu a volají: „pomůže někdo vymýtit nešvary z tohoto jazyka?“ Kdo a kdy zůstává otázkou. Nahlédneme-li do denního tisku, časopisů všeho druhu nebo reklamních poutačů v České republice, jímá nás hrůza – věty psané angločeskými i českoanglickými zkomoleninami nebo prošpikované americkou angličtinou v jakési české podobě, jsou nečitelné těm, kterým jsou vlastně určeny. Je zapotřebí notné dávky představivosti, aby čtenář pochopil, o co jde. Mladým to zřejmě nevadí, ti neví, střední generace si zvykla a senioři? Zkrátka nerozumí. Podíváme-li se na krajanské časopisy a noviny vydávané v zahraničí, např. v Sydney, které jsou k dostání na konzulátu České republiky, opět žasneme – čteme české články – bez zkomolenin. Zvláštní jsou snad krajané v cizině lépe vybaveni rodným jazykem než vlastenci doma? Jsou snad všichni profesoři češtiny v ČR hluší, slepí a němí? Možná, že bychom získali silného spojence v jazykových ústavech. Ano, pokusíme se tedy o navázání spojení s lidmi, kterým je český jazyk povoláním. Pochopitelně prvním krokem je průzkum na webových stránkách. Na klávesnici naklepeme příslušné údaje a na obrazovce se objeví Ústav pro jazyk český, Akademie věd ČR. Zvolíme-li dále např. soubor aktualit, můžeme číst titulky nebo jakýsi obsah. Ale co to vidíme na úvodních listech? První strana uvádí nadpis v „čistém českém jazyce:“ „Blended learningové jazykové kursy pro doktorandy,“ (autor, Petr Berdych, datováno 16. dubna 2010). Pro všechno na světě, anebo by někdo upřednostnil třeba: proboha, o čem je tu řeč??? Snad jen sám Bůh ví... Na stránce výzkumných projektů se několikrát opakuje: „Granty udělené Grantovou agenturou Akademie věd ČR.“ Jsme opravdu na prezentačních stránkách Ústavu pro jazyk český? Přesvědčujeme se – ano, jsme. Podíváme se pro jistotu na další Ústav českého jazyka při Filozofické fakultě MU v Brně a opět nevycházíme ze šoku, první strana hlásá „ryzí“ češtinou: „Studentské workshopy...“ Jak taková „poločeská“ slova vyslovovat? Nevíme! Pokračujeme-li dál, náš údiv se jen prohlubuje, na stránkách www.ceskyjazyk.cz čteme nadpis: „ČESKÝ JAZYK Literatura aneb studentský underground...“ Je vůbec možné, aby profesoři ozdobeni nekonečnými tituly, dovolili a podporovali nejsprostější prznění našeho jazyka? Je vůbec možné, aby se našel Čech, který je schopen se takto zpronevěřit a kulturně dezertovat? Je vůbec možné, aby někdo záměrně ničil to, co jiní dávno vytvořili pro český lid, pro co bojovali, krváceli a umírali? Je vůbec možné, aby se našel tak podlý charakter, který je schopen z naprosto nedostačujících důvodů zneuctít, urážet a ponižovat rodnou řeč? Takový odpadlík by měl být postaven před vlastenecký soud. Vřele bychom doporučovali všem těmto tzv. češtinářům, aby si zopakovali alespoň několik tříd základní školy, pak by snad pochopili trnitý historický vývoj češtiny. Češi se ubránili poněmčování, porušťování – ubrání se i poangličťování? Víme, že čeština potřebuje nové technické výrazy, měli bychom tedy sestavit vhodné názvosloví – nikoli poangličťovat jazyk tam, kde to není potřebné – blended learningové jazykové kurzy... Přebírání anglických slov a jejich rádoby počešťování nelze považovat za zdravý nebo přirozený vývoj našeho jazyka, ale jeho úmyslné degradování a závislost na cizích výrazech. Vhodné české odborné slovo může být přijato světem jako nový mezinárodní výraz – jak se ostatně již v historii stalo, vzpomeňme např. Karla Čapka a jeho slovo „robot“ ze hry „RUR.“, které dnes používá celý svět. Učme se cizí jazyky, kdysi se říkalo: „Kolik jazyků umíš, tolikrát jsi člověkem,“ ale udržme si ten svůj jako nejcennější dědictví předků nebo nám do roku 2050 nevydrží. Zamysleme se a zvažme – musíme opravdu používat slova typu: lúzři, adorované goods, lídři, lídryně, softdrinky, outsorcování majnstrímových medií, establišment, welnessové staye, brekfestové café, chatování, pirsing, thinktank, likování, kóling, kúl, astiruje, outvotování, dehonestační, lídovaně, eatař, surreálnější, donátoři, dýl (i deal), grínpís, levelově ízy, billboardová forma, brífing, byznysmanka, atd., atd. – k výčtu všech takových hrůzných slov by bylo nutno vypracovat nový slovník, abychom alespoň částečně pochopili, co taková slova vyjadřují.

Prkna, která znamenají svět, se rovněž neobejdou bez kritiky. Sledujeme-li zábavné televizní pořady, slyšíme slova, která si nedovolí uveřejnit žádná televizní společnost v zahraničí, ani v Anglii, kde nejprovokativnější král komiků, Benny Hill, dovedl choulostivá témata inteligentně vyjádřit jinou formou. Humor je u nás prezentován ve vulgárním podání komiků, oplzlé a rádoby vtipné vyjadřování snižuje kvalitu programu, ale diváci řičí jásotem nebo se snad smějí proto, že se to od nich očekává? Uveďme příklad, za všechny: v jednom ze silvestrovkých programů uváděný Bolkem Polívkou byla uvedena neuvěřitelná scéna, vlastně monolog, kde věhlasný umělec nepřetržitě opakoval po dobu jedné minuty a dvaceti vteřin vtipné „Řekněte prdel...“ Je velice obtížné najít v tomto projevu skutečný humor, ale ti, kterým se to líbí, pravděpodobně ví, čemu se smějí...

Připomeňme nyní stať z Ústavy ČR, kde preambule říká:

„My, občané České republiky v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, v čase obnovy samostatného českého státu, věrni všem dobrým tradicím dávné státnosti zemí Koruny české i státnosti československé, odhodláni budovat, chránit a rozvíjet Českou republiku v duchu nedotknutelných hodnot lidské důstojnosti a svobody jako vlast rovnoprávných, svobodných občanů, kteří jsou si vědomi svých povinností vůči druhým a zodpovědnosti vůči celku, jako svobodný a demokratický stát, založený na úctě k lidským právům a na zásadách občanské společnosti, jako součást rodiny evropských a světových demokracií, odhodláni střežit a rozvíjet zděděné přírodní a kulturní, hmotné a duchovní bohatství...“

V kolika bodech se ústava a skutečnost rozchází?

Jakási negativní mentalita se objevuje u Čechů od konce třicátých let minulého století, kterou bychom mohli jednoduše vyjádřit známým: „Kam vítr, tam plášť.“ Děd maturoval v hnědé košili, otec ve svazácké košili s rudým šátkem na krku, syn v tričku s nápisem „miluji USA,“ a vnuk? – pravděpodobně bude maturovat s koránem v ruce. Jsou-li čeští emigranti hrdí na svůj původ, pročpak tomu tak není u Čechů doma, proč ohýbají hřbety před cizinci ve vlastní zemi, proč jim ji prodávají? Vidíme nespočet německých nebo amerických firem působících na území České republiky, které doslova nutí české zaměstnance k mluvení jazykem majitelů. Je-li dosud úředním jazykem čeština, pak by právě noví majitelé měli ovládat naši řeč nebo se o to alespoň pokusit – a nevyhrožovat propuštěním tomu, kdo nechce, anebo nemůže najednou změnit komunikační způsob. V novinách osmdesátých let bylo možno číst statistiku uvádějící vzdělanost v Československu na druhém místě na světě, za Vatikánem. S touto zdravou nadřazeností se setkali téměř všichni, kdo našli svou druhou vlast daleko od domova. Znalosti českých utečenců šokovaly Australany, Američany, Kanaďany, Jihoameričany a jiné vyspělé národy, pro které Československo bylo něco naprosto neznámého. Je až neuvěřitelné, že čeští studenti na anglicky mluvících universitách např. v Sydney získají za svůj peníz podstatně méně znalostí než je tomu na domácích vysokých školách. Mylně se domnívají, že budou hodnoceni se zahraničním diplomem jinak a lépe – ne, nebudou, pokud si ovšem nezažádají o práci třeba ve firmě Coca-Cola Amatil Australia operující v ČR nebo u těch méně znalých světa. Ze zahraničních studentů v Austrálii dominují Číňané s mnohdy více než nedostatečnou znalostí jazyka – dobře ví, že obdržení diplomu je snadné, pokud zaplatí požadovaný poplatek a konečně čínští asistenti profesorů jim všemožně pomohou. Australská národní televizní stanice „7“ uveřejnila výsledky vlastního šetření dne 30. srpna 2010, kde kritizuje způsoby, jimiž školy falšují výsledky zkoušek žáků, učitelé pomáhají žákům, dopředu je seznamují se zkušebními otázkami, slabší žáky nechají doma bez zkoušek, aby škola dosáhla co nejlepší prospěchový výsledek. Počínají si tak i university? Odpověď můžeme dostat jen od studentů a ti se tím nechlubí, jen se nepokojně ošívají... Na položenou nevinnou otázku z jejich oboru osm z deseti nezná odpověď

Velkým problémem a důvodem k opuštění domoviny byly, jsou a zajisté budou ekonomické důvody, které mají bezpochyby největší dopad na konečné rozhodnutí mnohých. Bylo tomu tak za každého režimu a je tomu tak i dnes, kdy lidé odcházejí za prací do ciziny. Nelze vyjádřit statisticky kolik občanů České republiky pracuje v současnosti v lepších podmínkách v zahraničí. Hraniční kontroly neexistují, pasy nikdo nevyžaduje, a pohyb lidí se těžko eviduje. Vidíme, jak „ekonomicky myslící“ vedoucí představitelé se snaží z politických důvodů, v zájmu tzv. zvýšení zaměstnanosti a hlavně v zájmu peněz podporovat prodej všeho, co země vlastní. Nemají schopnost a ani nemají zájem vidět poněkud dál, vidět možnou katastrofu pro budoucí generace. Řada řemesel vymizela a s tím mizí i učební obory – bude někdo schopen v budoucnu vyrobit třeba zápalku, porcelánovou soupravu nebo boty? Naštěstí je lze dovážet z Číny, sice mizerné, ale aspoň něco. K vážnému varování dochází např. od senátorů, prostých lidí i televizních výzev vládě v Austrálii, kde pomalu, ale jistě mizí statisíce čtverečních kilometrů australské půdy do cizího vlastnictví. Čína, Japonsko, USA, Arabské státy aj. kupují obrovská území pro uplatnění vlastních ekonomických zájmů. Pokud se pak zaměří na zemědělství, těžení rud, anebo jiné využití ve velkém, nezbývá Australanům, než pro ně jen pracovat za bídnou mzdu a kupovat třeba zemědělské produkty za importní cenu. Původní vlastníci půdy, nájemci a farmáři odchází ze svých domovů hledat práci ve městech, u velkých těžebních společností nebo i v zahraničí. Podobná situace je i v České republice – země a staré firmy se stále více stávají majetkem cizinců a Češi se stávají jen pouhou levnou pracovní silou. Prodat je velice snadné, ale získat pozemky zpátky je téměř nemožné. Dokonce i bývalý český president Václav Havel při své návštěvě v Sydney 27. března 1995 byl označen českou obchodní skupinou za „kupčíka“ poté, co ve svém mělkém, téměř dětském projevu, nabízel republiku k neomezeným zahraničním aktivitám – asi jako pasák nabízející tělo prostitutky.

David Ignatius (novinář Washington Post) k nespokojenosti občanů řekl: „...nespokojenost veřejnosti není pro vývoj důležitá, ale důležité je prosazení koncové myšlenky.“ Tohle si čtenář snadno přebere.

Ekonomové s reálným výhledem do nejbližší i vzdálené budoucnosti a schopní lidé na klíčových pozicích nám notoricky celosvětově chybí. Něco se musí stát, aby nastala všeobecná spokojenost všech vrstev populace. Nemůžeme se do nekonečna řídit současným zákonem betonové globální džungle – zbohatnout za cenu legálních loupeží, krádeží, podvodů, úplatků, ničení mládeže drogami, vražd, degradování národů, ale i ilegálních obchodů a machinací těch nepostižitelných atd.

Je možné změnit páchnoucí společenský systém? Ano, je to možné! Historie to potvrzuje.

Je možné žít v mnohakulturní společnosti? Přes všechny snahy a rádoby pozitivní údaje to nelze zaručit a podle výroků představitelů vlád v Německu, Británii, Francii i jinde, to je neuskutečnitelné.

Je možné zastavit invazi muslimů do Evropy? Ne, už je příliš pozdě.

Varováním a výstrahou v tomto zamyšlení bychom chtěli vyprovokovat zdravé a plodivé diskuze směřující alespoň k částečnému zlepšení toho, co kritizujeme.

Na závěr této kapitoly přidáme malou perličku – v osmdesátých letech, za doby tzv. komunistické totality, žádal jeden železniční zaměstnanec, strojvedoucí J. Jurů, od všemožných úřadů byt. Pracoval v nepravidelných směnách a dojíždění do práce z rodné vísky mu činilo nemalé potíže. Žádal, prosil, věřil slibům a někdy nocoval jako bezdomovec na nějakém nádraží a čekal – leč marně. Byt nedostal. I rozhodl se jednoho dne k zoufalému činu. Svůj problém přenesl na federální vládu a napsal osobní dopis tehdejšímu prezidentu Gustávu Husákovi, kde mimo jiné stálo, že vidí a je mu zcela jasná přesila úřadů, proti které nemá šanci zvítězit, ale nicméně si dovoluje vyzvat tímto listem generálního tajemníka ÚV KSČ k otevřenému boji muže proti muži – a to v šachové partii. Husák pravděpodobně dopis nikdy nečetl, k šachové partii nedošlo, ale presidentská kancelář učinila závažné kroky. Čtenář si asi řekne: „ten člověk skončil ve vězení.“ Ne, neskončil. Naopak, náš muž okamžitě dostal s velkou omluvou nadstardantní státní třípokojový byt.

Zřejmě věc vzal do rukou rozumný člověk, to platí v každém režimu, a nám nezbývá, než dát za pravdu Horníčkovi a dodat:

Kde blb, tam nebezpečno! Je-li však blb na nesprávném místě, pak to platí stonásobně!

Přišla nová politická éra a s ní další prezidenti propagující lidská práva. Z tohoto hlediska patrně pohlíželi (mimo jiné) na udělování amnestií největším zločincům v zemi. Na internetových zprávách (únor 2014) se objevilo následující: Prezident Zeman opovrhl žádostí o milost člověku, který měl dvacet exekucí, což podle Zemana svědčí o špatném charakteru člověka. Prezident však neměl nejmenší zájem šetřit, jak se ke dvaceti exekucím onen občan vlastně dostal a žádost o milost odmítl.

Vzhledem k tomu, že v ČR narůstá počet sebevražd z ekonomických důvodů (některé údaje uvádějí až 1 600 případů ročně), můžeme poukázat na nezájem hlavy státu o život občanů. Je to jen záležitost jeho charakteru? Z právního hlediska by takový čin mohl naplnit skutkovou podstatu trestného činu založení, podpory a propagace hnutí k potlačení práv a svobod člověka. Kdo by se tím však zabýval?

Najdou se i poctiví činitelé, ale ti mají většinou na politické scéně příliš krátkou životnost. Nemají dostatečně silné zázemí, bojují osaměle a nejsou schopni odolávat nátlaku mocného okolí.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

O knize

O autorovi

NĚKOLIK VĚT ÚVODEM

NA OSTŘÍ NOŽE...

HOSTINA U ŽIDLÍKA

(novodobá satira v antickém stylu)

KRAJANSKÉ PODSVĚTÍ

ŘEŠENÍ PROBLÉMU

(satira)

DOMLUVÍTE SE I ČESKY...

ZVÝŠENÍ PLATU O 40 %

(satira)

ČESKÁ INTELEKTUÁLNÍ MAFIE

SEXUALITA K ZAMYŠLENÍ

VOLÁNÍ DÁLEK

V HOREČCE OBJEVŮ

ČEMU SE SMĚJEŠ?

(satira)

ZEMĚ ZASLÍBENÁ

POHÁDKA O KRÁLI VALCÁVOVI II.

VČERA, DNES A ZÍTRA

DALAJLÁMA, NEBO KARDINÁL?

(satira)

DOMŮ... DOMŮ... DOMŮ!

S HUMOREM PROTI PROUDU...

NARCISMUS – KOMPLEX VÍCECENNOSTI

NOVÁ VLÁDA PŘI OBĚDĚ

(satira)

ARCHAICKÁ DEMOKRACIE

PSYCHOLOGIE – STRATEGIE – MANIPULACE

OTŘESNÁ PROGNÓZA

JAK PŘISPĚT K ZÁNIKU ČESKÉHO NÁRODA?

KOHO NAZÝVÁME BOHEM?

ZÁVĚREM