O knize

Autorova nejvýznamnější sbírka obsahuje nejtypičtější básně proletářské poezie. Wolker zde rozvinul sociální baladu, člověk je v ní drcen sociálními problémy, ale může se bránit. Celá sbírka je velmi silně levicově laděna, je pesimistická. Wolker se zde ztotožňuje s programem proletářského kolektivismu.

O autorovi

Jiří Wolker

(29. 3. 1900 – 3. 1. 1924)

Narodil se v Prostějově v dobře situované rodině bankovního úředníka Ferdinanda Wolkera a jeho ženy Zdeny rozené Skládalové, vystudoval gymnázium. V letech 1916–1917 se pod vedením Antonína Svojsíka účastnil skautských táborů ve Vorlovských lesích nedaleko hradu Lipnice. Poté studoval na přání svého otce práva v Praze, přičemž zároveň navštěvoval literární přednášky Františka Xavera Šaldy a Zdeňka Nejedlého.

Již v mládí se jeho hlavním zájmem stalo umění. Učil se hrát na housle, pak na klavír. Sám dokonce hudbu komponoval; nejčastěji zhudebňoval své oblíbené básně. Byl nadán i výtvarně. Nejvíce se ovšem věnoval literatuře. Mezi roky 1917 až 1920 se zabýval různými literárními druhy a formami. Psal básně s pravidelným metrem i volným veršem, básně v próze, pohádky, povídky...

V dubnu 1923 mu byla zjištěna tuberkulóza. Od června do prosince téhož roku se léčil ve Vysokých Tatrách (přímo v Tatranské Poliance), nakonec byl smrtelně nemocný převezen domů, kde za několik dní zemřel. Je pochován na městském hřbitově v Prostějově.

Žil a tvořil ve vile na Svatém Kopečku u Olomouce. Tato vila dnes nese název vila Jiřího Wolkera (Bellevue) a je kulturní památkou.

Jiří Wolker

Těřká hodina

Verše 1921–1922

Ukázka z elektronickej knihy

CARPE DIEM

2015

Jiří Wolker

Těžká hodina

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu nebo v aplikaci. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření, je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Carpe diem, 2015

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic

ISBN 978-8-7487-138-2 (epub)

ISBN 978-8-7487-139-9 (mobi)

Těžká hodina

A. M. Píšovi

Přišel jsem na svět,

abych si postavil život

dle obrazu srdce svého.

Chlapecké srdce je písnička na začátku,

plán pro zámek, který bys lidem jak milé dal k svátku,

ale mužovo srdce jsou ruce a mozoly,

které se krví svou do cihel probolí,

aby tu stála alespoň skutečná hospoda u silnice,

pro ušlé poutníky a pro poutnice.

Dnes je má těžká hodina.

Chlapecké srdce mi zemřelo a sám v rakvi je vynáším,

a zemřelým trpě, trpím i tím,

které mi v prsou se roditi počíná.

Dnes je má těžká hodina;

jedno srdce jsem pohřbil a druhé ještě nemám,

zesláblý úzkostí, sesláblý samotou

marně se bráním studeným stěnám

pokoje svého

uštěpačného.

Milenčin dopise, lampo, kniho kamarádova,

věci zrozené z lásky, světla a víry,

dnes při mně stůjte a třikrát mi věrnější buďte,

když zůstal jsem na světě sirý,

a modlete se,

aby mi narostlo srdce statečné a nesmlouvavé,

a věřte dnes za mě, že tomu tak bude,

a věřte dnes za mě, že postavím

dle obrazu jeho

život člověka spravedlivého.

Já mužné srdce ještě nemám,

sám v těžké své hodině;

a proto nevěřím.

Balada o nenarozeném dítěti

Nejdřív se na sebe usmáli,

potom se do sebe zamilovali

u lucerny na nábřeží,

kde voda běží a běží

a lidé stojí, jako by odrazem světel na ni byli.

Nakonec se spolu políbili.

Milenci jsou lidé bohatí,

pokladů mají, že jich nelze vypočítati:

ruce, oči, prsa a ústa.

„Za město, má milá,

vede cestička bílá

a za městem hluboko v obilí

se zelené meze zrodily.

Tam poklady své spočítáme,

tam si je věrně odevzdáme,

aby nám neshořely

nebo neodletěly

jako ptáci

ohniváci.“

Za město šli a večer už byl,

o lásku nadarmo nikdo neprosil;

i mladí se smějí milovat,

i chudí se smějí milovat,

z lásky se člověk narodil,

za město šli a večer už byl.

Zprvu se bránila,

zprvu se bála,

nakonec se ale přece odevzdala.

Proč bych mu tělo své nedala,

tělo své z krve a života,

když jsem mu srdce už dala,

své srdce z krve a života?

Láska je žena a muž,

láska je chleba a nůž.

Rozřízl jsem tě, milá má,

krev teče mýma rukama

z pecnu bílého.

Když nohy domů se vracely,

daleko bylo od dveří k posteli,

když noc hoří, peřiny nehřejí,

té noci na srdci se jí

dětská ústa narodila.

Té noci plakaly čtyři holé stěny,

že těžko, těžko bude dát

hladovým ústům krajíc ukrojený.

Měsíc nad městem svítící

se třikrát naplnil a dvakrát has,

když potřetí hasl nad černou ulicí,

dětská ústa k srdci promluvila:

Maminko milá,

já jsem láska,

která by se ráda narodila!

Když to slyšela,

k milému běžela.

Pokojík jeho byl smutný a studený

jak těžká hlava mezi slabými rameny.

Když se to oba dověděli,

na pelest sedli.

Tiší byli, bledí byli,

k lásce a zabití sbírali síly.

„Dnes

naše srdce, milá má,

a ostatních srdcí tisíce

jsou jenom na půltu hospodské sklenice.

Stačí se zpíti zahořklým rtům.

Nalili krev jsme a vypili rum.

Statisíce lidí se milovalo,

žádné dítě se nenarodilo z nich,

– ni naše se nesmí narodit.

To není hřích,

to je jen bída.“

Slunce už nesvítí,

hvězdy už nezáří,

odešli k lékaři,

milenci dva.

Tam nevede cesta bílá a měkká,

tam se jde po schodech z kamene

a v čekárně se čeká,

dlouho a dlouho se čeká,

až dveře strašlivě zavřené

se otevrou pohledem žlutým a kosým

a řeknou: Prosím!

Lékař měl ruce z karbolu

a slova z ledu:

„Nemocné ženy léčit nedovedu,

spravuji jenom zlámané věci.“

Bluzičku svlékl,

prsty jí na prsa bubnoval

smuteční pochod.

Ó ženo,

slyšíš ten hlas,

co na prsou hořel ti?

Teď naposled zakřičel ještě.

Teď zhas.

On zatím stál,

u dveří, na prahu pokoje stál.

Však oči jej zradily a nestály s ním,

křečovitě kráčely za její bolestí,

za její bolestí, za vozem pohřebním,

kola skřípěla, podzimní vítr vál.

Udělal jsem to já?

Já jsem to udělal.

„Podej mi, můj milý, ruku,

až půjdem po schodech dolů.

Už nejsem statečná a budu plakati,

že z bohatství všeho

mně v kapse zbyla jen lahvička eumenolu,

že jsem jen rána

mrtvýma rukama dítěte zobjímaná.

Já nejsem žena,

já jsem hrob.

Dvě oči na mně stojí jak dvě svíčky,

co na podzim hoří za dušičky,

a nikdo se nade mnou nemodlí.

I žena chce svět lepší a jinačí

a žena jen pláče, když ruce na to jí nestačí“

Večer

mnoho milenců smutných je,

že to, co žít mohlo, nežije,

a mnozí ani smutní nejsou,

protože to nedovedou.

Slunce na zemi svítilo

a stromy zůstaly lysé,

lidé se na zemi milují

a láska nenarodí se.

Nenarodí se?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

O knize

O autorovi

Titulná strana

Těžká hodina

Balada o nenarozeném dítěti