O knize

Autor Zdeněk Červenka popisuje v knize Změna je život své zážitky a dojmy ze života v provincii Languedoku. Je určena (nejen) pro důchodce a pro ty, kteří se k penzi s obavou blíží. Zdeněk Červenka zábavně popisuje své zážitky a dojmy ze života na vesnici v jihozápadní Francii, kde se stří lidé, tak jako v celé Francii, těší respektu, s jakým se v Česku ani ve Švédsku nesetkáte. Čtenáře pobaví zážitky autora v zázračných lázních, klání s byrokraty, kteří jsou všude na světě stejní, i zkušenosti s místními řemeslníky, již mají velmi podobnou náturu jako ti čeští a mnoho dalšího. Provincie Languedok se rozkládá v jihozápadní Francii, od města Nimes po Perpignan na hranicích Španělska. Jeho dojmy působí přímo trojrozměrně, neboť ke srovnání se mu nabízejí hned tři země: Francie, kde se zabydluje, Švédsko, kde žil předtím a nyní do něj zajíždí každé léto, a rodné Česko. Změna je život je první z  trojice titulů, jež Zdenek Červenka věnoval jihu Francie. Následovaly ho Kouzlo vína Languedoku (2012) a Nové příběhy důchodce v Languedoku (2015).

O autorovi

Zdenek Červenka – švédský akademik českého původu. Vystudoval práva na Karlově univerzitě, získal doktorát na univerzitě v Cambridge a titul kandidáta věd na ČAV. V roce 1968 emigroval do Švédska, kde získal státní občanství a stal se vědeckým ředitelem Skandidávského ústavu pro Afriku v Uppsale. Po odchodu do důchodu v roce 2006 se odstěhoval do vesnice v jižní Francii, po 6 letech se i s manželkou zase navrátil do Švédska. Napsal knihu o kupónové privatizaci, o pašování českých zbraní, román špionážní, dobrodružný i román o hazardu. A na 30 publikací o Africe. Za své nejlepší knížky přesto považuje výše jmenované knihy o Francii.

Zdenek Červenka

Změna je život

Jak se žije důchodci v jižní Francii

Ukázka z elektronické knihy

CARPE DIEM

2015

Zdenek Červenka

Změna je život. Jak se žije důchodci v jižní Francii

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

© Zdenek Červenka, 2015

Cover © Michal Huvar, 2015

© Carpe diem, 2015

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic

ISBN 978-80-7487-141-2 (epub)

ISBN 978-80-7487-142-9 (mobi)

Předmluva

Když mne kdysi Zdenek Červenka provázel svou švédskou venkovskou chalupou v barvě volské krve, její nevzácnější tajemství si nechal nakonec: třemi klíči obřadně otevřel visací zámky na mříži a dalšími dvěma pak dveře sklípku a já spatřil jeskyňku, v níž se třpytily láhve s vínem různých odrůd.

S otevřením tohoto trezoru jsem pochopil, jak moc můj hostitel víno miluje. S otevřením této knížky jsem poznal, že se za ním odstěhoval do zeměpásu, kde je víno domovem – do jižní Francie. Český emigrant a švédský akademik se rozhodl, že se jako penzista pokusí o třetí život. Asi to chce nejen lásku k vínu, ale i odvahu. Já pecivál bych se takového kroku bál. Ale všechno nasvědčuje tomu, že byl za svou smělost odměněn.

Dalo se předpokládat, že vesnička Autignac v provincii Languedoc bude teplejší než Uppsala, ale všecno ostatní čekalo na prozkoumání. Příjemnou zkušeností například bylo, že v Autignaku školáci člověka uctivě zdraví a váží si jeho šedin, což se ve Švédsku i v Česku ztratilo v propadlišti dějin. Nebo že zdejší pekaři neznají nedělí a svátků a pečou každý den v roce. Horší zlušenosti má přistěhovalec s francouzskými řidiči. Je mu jasné, že pro ně musely být vynalezeny kruhové objezdy, jinak by se pozabíjeli.

O seznamování se svým třetím domovem píše Červenka způsobem, který dokazuje, že mu věk nedokázal unavit oči a duši. V črtách je zvědavost kluka, který přišel tam, kde to nezná a s chutí ty novoty pozoruje. Rád jsem s ním v duchu absolvoval všechny procedury v zázračných lázních Lamalou-les-Bains a rád jsem také souhlasil s jeho obranou vína proti nepřátelům. Budete-li mít i vy, čtenáři, pocit, že Červenkovo vyprávění se podobá posezení ve sklípku s moudrým milovníkem života, jste na tom stejně jako já.

Zdeněk Svěrák

ČÁST PRVNÍ – Jiný kraj, jiné mravy

Proč jsme emigrovali do Francie

Až v podzimu života přicházíme na to, jak mohlo vypadat jeho jaro nebo aspoň léto.

Francii jsme za svého života mnohokrát navštívili a v Paříži jsme měli svatbu. S dětmi jsme několik let po sobě jezdili každý červen na prázdniny k moři do vesničky Cavalair-sur-Mer, kde je pláž, jež je sice malá, ale pro nás tehdy představovala jednu z nejkrásnějších pláží Azurového pobřeží. V posledních letech se stala jednou z obětí masového turismu.

V Languedoku jsme byli poprvé v roce 2002, kdy jsme jeli v září na týden do starobylé vesnice Cessenon nad řekou Orb, založené před rokem 900. Má bohatou historii. Ve 13. století byla okupována kacíři (Cathares), kteří byli v roce 1229 zmasakrováni armádou papeže Innocenta III. 16. století, díky hradu a opevnění, vesnice vzdorovala častým útokům raubířů. V 17. století byl hrad zdemolován a zůstala z něho pouze vysoká strážná věž. Ta dominuje zachovalému centru, jež vypadá jako kulisy hollywoodských historických filmů. Dnes má Cessenon tisíc devět set obyvatel, tři Châteaux, pět domaines a vinařské družstvo s roční produkcí půl milionu litrů vína.

Jedna stockholmská dáma v rozvodovém řízení s francouzským manželem vysoudila malý domeček, který pronajímala svým známým a jejich známým. Je to dvoupatrová nudlička s jednou místností v každém patře. V přízemí je kuchyně, z ní se stoupá příkrými schody do malého obýváčku a z něho do druhého patra, kde je mini ložnice se čtyřmi postelemi – vždy dvě a dvě nad sebou. Z té vede žebřík na terasu, z níž je nádherný výhled na všechny světové strany. Kochat se výhledem je však možno jenom vestoje – na stolek a židle tam není místo. Sprcha a WC jsou ve sklepě, takže každá návštěva těchto hygienických zařízení je spojena se šplháním po schodech. Ty do sklepa jsou nejstrmější. Chození po schodech je sice lékaři doporučovaná gymnastika, při nočních sestupech na WC jsem ji však proklínal. O vydřidušské výši nájemného raději pomlčím, abych dámu nepomlouval.

Cessenon má vše, co má typická francouzská vesnice mít. Pekařství (dokonce dvě), obchod s potravinami, trafiku, bar na malém náměstí, kde každý večer vesničané a letní hosté popíjeli pastis, a restauraci. Místní vinařské družstvo každou středu čepuje pro své obyvatele víno za unikátní cenu, litr za jedno euro. Je tam i luxusní obchod s lahůdkami, které si nezadají s těmi od Lipperta v Praze. Sjíždějí se do něj nakupovat i obyvatelé z okolí. Kostel z 12. století, strážní věž a úzké uličky starobylých domů jsou stálou připomínkou středověku.

Jelikož domeček byl jen na přespání, a nikoli na hovění si, každý den jsme vyjížděli na výlety k moři a za pamětihodnostmi. Objevili jsme pláže ve Valras Plage a v Marseillanu, starobylé vesničky Orlaque a Roquebrune, obě chráněné památkovým úřadem, a krásy historického města Béziers.

Languedoc nás okouzlil. Když jsme se o pět let později rozhodli do Francie vystěhovat, byl pro nás Languedoc jedinou a jasnou volbou.

Přátelé se mne často ptali, co nás k tomu vedlo. Měli starost, jak si zvykneme na život v nové zemi a na nový jazyk. A tak daleko od rodiny! Nevyslovená pochybnost zněla: „Takové bláznovství v tak pokročilém věku!“

Odpověď není jednoduchá a sám jsem často o našich důvodech přemýšlel. Hlavní byl asi ten, že jsem člověk, který si své stáří neuvědomuje a odmítá mu podřizovat své touhy a naděje. Nepřestává snít a věřit, že na nic na světě není nikdy pozdě. Zkrátka touží po změně a na stáří nemyslí, protože stáří přichází nejdříve k tomu, kdo sedí a čeká na ně. V rozhodnutí hrály roli též představy o Francii, které byly vždycky spojeny s romantikou mládí, četbou Tří mušketýrů a vzpomínkami na báječnou francouzskou kuchyni a na nádherné dojmy během všech našich návštěv.

Rozhodnutí emigrovat bylo spontánní a padlo doslova ze dne na den. Žádné dlouhé rozebírání plusů a mínusů. Naši synové, úspěšní ve svém povolání a dobře zajištění, již dávno nepotřebují pomocnou rodičovskou ruku. Nadšeně náš plán podpořili, zejména otec vnuků. Babička a dědeček v „baráku“ u Středozemního moře jsou přece daleko atraktivnější než staroušci v řadové vilce v Uppsale.

Mezi další důvody patřila i únava z kruté zimy, neustálé odhazování sněhu a klouzání na zledovatělých chodnících. Manželce v zaměstnání v univerzitní knihovně Biocentra sice neustále zvyšovali plat, ale ještě více pracovní tlak, bez kterého by se ráda obešla.

Prodali jsme dům v Uppsale a odletěli na týden do Languedoku hledat nový. Byli jsme kupci amatéři. V kancelářích makléřů, plných zákazníků jako cukrárny (tehdy byla vysoká konjunktura) jsme byli jen neohlášenou návštěvou, na kterou neměli čas. Nabízené objekty jsme si museli prohlédnout sami bez průvodce a jenom zvenku. Nic se nám však nelíbilo. Dům není auto, na jehož modelu nebo barvě mnoho nezáleží, protože není na dlouho. Dům musí padnout do oka a srdce na první pohled – tak jako partner pro celý život. Žádný takový jsme ale nenašli.

Vrátili jsme se do Uppsaly s nepořízenou, ale s lepší znalostí kraje a s ponaučením, že hledání domu se musí pořádně naplánovat. Tři týdny jsme si denně e-mailovali s makléři a studovali na obrazovce počítače obrázky a ceny domů na prodej. Deset z nich jsme si vybrali na prohlídku, domluvili schůzky a znovu letěli na týden do Toulouse a odtud najatým autem odjeli do města Béziers, kde byla naše základna – hotel IBIS.

Hlavním kontaktem byl mladý makléř Freddy, majitel malé, ale nejúspěšnější firmy v kraji. Mluví perfektní angličtinou a získal si naši důvěru okamžitou odpovědí na sebemenší dotaz. Zaměstnává pět stejně mladých a jazykově fundovaných agentů. V tom spočívá Freddyho úspěch, neboť více než devadesát procent jeho zákazníků jsou Angličané, Irové a anglicky mluvící Holanďané. Příslušníci těchto národů francouzsky nemluví a ani se o to nesnaží.

Naším požadavkem byl dům s výhledem. Objekty s námi objížděl Charles, třicetiletý elegán v džínách od Armaniho, vestě od Rodiera, košili s rozhalenkou od Diora a slunečními brýlemi Ray Ban. Vypadal jako herec Gérard Philipe, jenž se proslavil filmem Fanfán Tulipán (pamatuje si ho pouze moje generace), a vozil nás ve svém sportovním BMW. Občas ho vystřídala sličná slečna Julie, která o sobě ráda vyprávěla. Za jedno odpoledne jsme se dozvěděli celou její life story. Avšak ani Charles, ani Julie nás nedokázali přesvědčit o přednostech nabízených domů. Některé vyžadovaly časově a finančně náročnou rekonstrukci, jeden byl vtěsnaný do úzké starobylé uličky, kde se nedalo zaparkovat, jiný měl zahradu (zahradničení jsme si užili ve Švédsku až až), a žádný neměl výhled. Den za dnem ubíhal a naděje, že uspějeme, pomalu umírala. Všech deset domů jsme viděli a zamítli je. Poslední den pobytu byl pátek a k tomu třináctého. Pro pověrčivého člověka jako já, který se vrátí, když mu černá kočka přeběhne přes cestu, to bylo smolné datum. Zklamáni a vyčerpáni jsme čekali v baru vesničky St. Geniés de Fontedit na Charlese, abychom se rozloučili.

Charles přišel jako vždy pozdě, ale tentokráte místo s omluvou s vítězoslavným úsměvem: „Mám pro vás dům s pohádkovým výhledem, právě přišel na trh. Jedeme se na něj podívat, než ho některý z mých kolegů prodá.“ Když jsme vyšli po schodech na velkou terasu s nádherným výhledem, na vinice, zámky a na pohoří Pyreneje, neváhali jsme ani vteřinu.

A tak jsme si koupili dům v Autignaku. V pátek, 13. října 2006, jsme neměli smůlu, ale kliku.

První rok jsme často vzpomínali na domov. Diskutovali jsme o tom, jak zvelebit chalupu ve Švédsku, na kterou se na stará kolena vrátíme. Jaksi nám ušlo, že moje kolena už stará jsou.

Stačil však dvouměsíční letní pobyt ve Švédsku, abychom plány na návrat zcela zavrhli a uvědomili si přednosti Autignaku, vesničky s tisíci obyvateli. První je vzdálenost k obchodům a službám, z nichž ty nejdůležitější seznamu priorit penzistů – dva vinné sklepy, hospoda, doktor, lékárna, pekárna, obchod a pošta – jsou několik minut PĚŠKY! V mládí člověk kroky nepočítá, ale ve stáří si je skoro každého kroku vědom. A když na to zapomene, nohy mu to připomenou.

Ve Švédsku je nejbližší malý obchod vzdálen od naší chalupy třináct kilometrů. Celá ta léta se nám zdálo, že je to místo za rohem, kam se jezdí jen tak pro noviny nebo pro něco, co člověk zapomněl koupit ve městě, jako je třeba droždí nebo sirky. Ostatní služby jsou až v Uppsale vzdálené čtyřicet kilometrů. Najednou se nám to zdálo jako velká dálka. Návštěva synů a vnoučat ve Stockholmu, kam je to osmdesát kilometrů, nám připadala jako cesta do zahraničí. Autignac má též ideální „strategickou“ polohu – leží dvacet kilometrů na sever od města Béziers, třicet kilometrů od nejhezčích pláží Languedoku a deset kilometrů od Národního přírodního parku na úpatí pohoří Cévennes.

Také nám došlo, že kouzelné bílé noci švédského léta, od května do července, mají své černé sestry od listopadu do února. A že v Languedoku je 320 slunných dnů za rok a že i v lednu, kdy je modrá obloha a bezvětří, teplota se vyšplhá klidně přes dvacet stupňů. Jedno takové lednové nedělní odpoledne jsme popíjeli v kavárně na náměstí v Montpellier expresso v tričku. Bylo plus pětadvacet.

Nejvíce ze všeho na nás však zapůsobila upřímná srdečnost, s jakou nás vesničané přijali „za své“, jejich vzájemná zdvořilost, ochota pomáhat kdykoliv je potřeba, a především respekt ke stáří, jaký ve Švédsku ani v Česku neexistuje. O tom jsme se přesvědčili na výročním obědě pro seniory, který popisuji dále.

Tak se stal Autignac naším domovem. Do Švédska jezdíme jenom na pár týdnů v srpnu na dovolenou, když je zde čtyřicet nad nulou, a do Česka občas na návštěvu.

Fejetony o pobytu v Languedoku jsem začal psát jako „Rok na vsi“, ale od té doby uplynuly již čtyři roky a črty přibývaly. Vybral jsem z nich ty, které mé přátele, jimž jsem je posílal, nejvíce pobavily. Jsou to zážitky a dojmy ze života v Languedoku, poznatky o zvycích a tradicích kraje, o víně a vinařích, o životě na vesnici, zázračných lázních, o létě a zimě, o zábavách s našimi sousedy a o kocourkovských kláních s byrokraty, kteří jsou stejně zabednění jak v Česku, tak i ve Švédsku.

A ještě upřesním, kde tyto črty obvykle píši: Často při skleničce vína na terase našeho domu s výhledem na nekonečné lány vinic, okolní vesničky a zámky.

Doufám, že probudím ve čtenáři touhu Languedoc navštívit. A možná, že se některý rozhodne zde i usídlit. V životě není nikdy na nic pozdě a změnou si život prodlužujeme. Změna je život.

Jiný kraj, jiné mravy

Francouzská žena nikdy neodkládá na zítřek to, co si může obléci už dnes.

Languedoc-Roussilon byl doposud ušetřen devastující turistiky, na rozdíl od Azurového pobřeží, Provence a Alsaska, které se staly jak jakmsi playground of the rich (hřištěm boháčů), tak i letoviskem evropské high society. V letní sezoně je zde místní obyvatelstvo v menšině. Popularita těchto oblastí vyhnala ceny nemovitostí do nebe, stejně jako nájmy pokojů a letních bytů, služeb i spotřebního zboží, a způsobila růst kriminality, která je vždy rubovou stranou zlaté mince prosperity. Languedoc-Roussilon je též zastíněn španělským prázdninovým resortem Costa de Sol (Sluneční pobřeží), které se rozkládá podél Středozemního moře a začíná již na druhé straně hranic Roussilonu se Španělskem. Auta s poznávací značkou států Evropské unie, včetně českých a slovenských, řítících se po dálnici A9 z Lyonu do Barcelony, míjí města Languedoku (Montpellier, Béziers a Perpignan), ale jen velmi zřídka do nich odbočují.

Turismus v Languedoku má zcela jiný charakter. Mezi turisty, kteří v létě zaplňují pláže Languedoku, každý rok přibývá těch, kteří kromě polehávání u moře navštěvují historické pamětihodností. Přistěhovalců z Anglie, Holandska, Irska a Belgie je v Languedoku méně než desetina těch, kteří se usadili v krajích na východ od Marseille.

Dosud převládající neznalost krás Languedoku a menší množství turistů mají své velké výhody – Languedoc se pyšní nejnižší kriminalitou ve Francii. Za celou dobu našeho pobytu v Autignaku jsme ve vesnici nespatřili jediného policistu. Vesničané sice své domy a byty zamykají, ale ještě jsme neslyšeli o jediném případu vloupání nebo krádeže. Černé rubriky v regionálních novinách se zabývají téměř výlučně neštěstími způsobenými přírodními katastrofami – bouřemi nebo záplavami – a dopravními nehodami.

xxx

Největší dojem na nás udělala atmosféra téměř sváteční pohody, a to nejen v naší vesničce, ale i v nejbližším městě Béziers, které má osmdesát tisíc obyvatel. Po jeho ulicích nespěchají vystresovaní podnikatelé s diáři pod paží a milenci si nevyznávají lásku mobilem, ale v kavárnách nebo na lavičkách v parcích, které zdobí město. Lidé kráčejí rozvážně po chodnících a často se zastavují u výkladních skříní obchodů. Na přechodech nepřebíhají na červenou ani se nestrkají ve frontě na tramvaje a autobusy.

Languedočtí jsou k sobě navzájem velice zdvořilí. Zdraví se „Dobrý den, Madame,“ „Dobrý den, Monsieur.“ Školáci vycházející z obecné školy v Autignaku uctivě a hlasitě zdraví všechny dospělé, které potkávají.

Dobří známí se při potkání objímají a ženám se dávají si tři polibky na tvář. Muži si podávají ruce. Starším se ohleduplně dává přednost při vstupu do obchodů a vždy se jim podrží dveře. A zachovávají ledový klid při nákupech.

Jednou jsem stál ve frontě u kasy největšího supermarketu v Béziers Géant Casino. Přede mnou buclatá panímáma pomalu vykládala z vozíku nakoupené zboží na pás a poté si šla stoupnout ke konci pultu, kam ho pokladní posouvala. Čekala, až všechno projde digitální kasou a pokladní jí dá účtenku. Tu si nejprve podrobně prohlédla a teprve poté začala pomalu ukládat zboží do nákupních tašek ve vozíku a kontrolovala ceny. Až když vše naložila, začala se dlouho hrabat v kabelce, než se jí podařilo vylovit z ní šekovou knížku. Pokladní, mladá dívka s melírem, zívala, prstem si otáčela zlatý kroužek ve chřípí nosíku a se zdvořilým úsměvem pozorovala, jak si panička nasadila na nos brýle a písmem prvňáčka vyplňuje šek. Mně tekly nervy, ale všichni čekající za mnou, a byla to dlouhá řada, zachovávali bohorovný klid.

Obchodní ruch je podstatně zpomalen dvouhodinovou polední přestávkou, aby si zaměstnanci mohli vychutnat oběd. Ti starší jezdívají domů a stihnou i dát si šlofíka. Žádné obědy v trysku.

Všechny obchody ve městech a vesnicích zavírají ve 12.30 a znovu otvírají ve 14.30. Platí to i pro pošty a lékárny, na vesnicích též pro benzinové stanice. Výjimkou z více než čtyřiceti supermarketů a obchodních domů v Béziers jsou pouze dvě obchodní centra, jež jsou otevřena i přes poledne. Trafiky (Tabac), malé obchůdky se smíšeným zbožím a prodejem novin a cigaret, mají otevřeno od 7.30 do 12.30 a poté od 17.00 do 19.00 a jsou jediným místem, kde se ve Francii prodávají cigarety.

V neděli mají všechny obchody, s výjimkou trafik a pekáren, zavřeno. To, že je TESCO v Česku otevřeno 24 hodin denně, mi v Autignaku věřili pouze Angličané, kteří to ve své zemi také zavedli. Výjimkou jsou otvírací hodiny francouzských pekáren. Francouzi si nedovedou představit neděli nebo svátek bez čerstvých bagetek a croissantů. Pekaři otevírají v 6.30, zavírají ve 12.00 a znovu otevírají odpoledne od 17.00 do 19.00, a to každý den v roce včetně Božího hodu vánočního a Nového roku. Všiml jsem si, že Francouzi nosí bagetu v náruči, přitisknutou rukou na prsa. Cizinci (turisté a přisídlenci) ji buď nosí v ruce jako polínko, nebo ji strčí do nákupní tašky. Já cestou z pekařství kousám špičku.

Ten, kdo to bez nakupování nemůže vydržet ani v neděli, má možnost vyrazit do tržnice ve městě nebo na jarmark v některé z okolních vesnic. Tržnice v Béziers je pastva pro oči – pulty s desítkami druhů uzenin, paštik, sýrů, rybích pochoutek, drůbeže, králíků, krocanů a holoubátek, jakož i hotových jídel.

Zdvořilost je vlastnost, kterou Francouzi odkládají v okamžiku, kdy sednou za volant auta a motocyklisté si nasadí přílbu. Automobilisté se promění v piráty silnic a motocyklisté v kamikadze. Proto je na všech silnicích vedoucích městem hodně kruhových objezdů, které zpomalují rychlost. Bez nich by byl vjezd z vedlejší na hlavní vozovku naprosto vyloučen. Každý řidič trvá na své přednosti v jízdě podle pravidel i proti nim, a nepustí před sebe neřáda, který si myslí, že na ni má právo on. O častých soubojích motoristů svědčí ohnuté blatníky, prohnuté nárazníky, vypoukliny, odřeniny a rozbitá světla, jimiž je poznamenáno každé starší motorové vozidlo. Na nových se to opravuje, na starších se na to kašle. Ve Francii zahyne ročně na silnicích přes 8000 lidí, nejvíce v celé EU. Je to smutná statistika usměvavé země.

Návštěva zázračných lázní

„Madame, kolik je vám vlastně let?“ ptal se lázeňský lékař.

„Blížím se k padesátce.“

„A co vás, proboha, tak dlouho zdrželo?“ žasl doktor.

Lázně Lamalou-les-Bains leží v oblasti národního parku na zalesněném úpatí pohoří Cévennes v údolí řeky Orb, 20 kilometrů na sever od Autignaku. V teplých minerálních pramenech lázní Lamalou-les-Bains se koupali Římané již před 2 000 lety. Počátkem 18. století tam vyrostlo malé lázeňské městečko. Lázně přišly do módy na přelomu 19. a 20. století a byly navštěvovány pařížskou smetánkou, k níž patřili např. spisovatelé Alphonse Daudet a André Gide. Přes den se nořili do léčivých vod a večer prohrávali peníze v kasinu.

Na lázně mne upozornila televizní reklama. Na zeleném paloučku s kvetoucími stromy náhle vytryskl gejzír, asi jako když se narazí v poušti na ropu. V něm se objevila krásná dívka v kombiné z gázy, které jí voda přilepila na tělo, takže bylo vše vidět. V druhém záběru stejná kráska, tentokráte už v plavkách, sestupuje do bazénu s léčivou vodou. Podél stěny bazénu bylo několik dalších hezkých dívek, které relaxovaly a pohybovaly špičkami prstů obou nohou v náznaku tělocviku. Šikovný mladý doktor chodil kolem a jedné po druhé zvedal nohu a ohýbal ji do ladného úhlu. V posledním záběru starší doktor se stříbrnými skráněmi, v bílém plášti se stetoskopem kolem krku a úsměvem na moudré tváři, rozmlouval s pacientkami, ze kterých ještě kapala voda. Zřejmě se právě vynořily z bazénu. Všechny byly mladé, krásné a vypadaly šťastně a zdravě. Rozhodl jsem se tam vypravit.

Objednal jsem si telefonicky kúru zvanou Aqua Serenité a jel jsem ji absolvovat. Vjezd do lázeňského města je velkou branou, kterou střeží dva římští centurioni ze žuly. Ulice vedoucí k lázním je lemována parčíky s vyschlými kašnami zdobenými soškami unylých dívek. Kdysi asi do nich tekla minerálka. Nejdříve jsem se zastavil u budovy kasina. Je to stále ještě majestátní budova, jako za starých časů, ale uvnitř vypadá už jen na hernu, kde se hraje: Člověče, nezlob se. Když jsem tam vstoupil, uviděl jsem u stěny několik hracích přístrojů. Jako autor knížky o hazardu jsem neodolal a zahrál jsem si za pár euro. Žádný peníz se mi nevrátil. Kasino vypadalo velice opuštěné, asi proto, že byla low season, turisté odjeli a dnešní lázeňští hosté na kasino zřejmě nemají.

Lázně jsou soukromé, ale francouzská zdravotní pojišťovna je štědrá a skoro všem pacientům, kteří lázně potřebují, to platí. Mají pověst zázračných lázní, kam se pacienti přibelhají o berlích a za tři týdny je zahazují na městské smetiště. To se ale také říká o Lourdech a Ostrožské Nové Vsi.

Zaparkoval jsem a vykročil do lázeňského podloubí, postaveného v římském stylu. Na sloupech jsou namalovány palmy a pod nimi stojí pravé palmy ve velkých květináčích. Ty namalované jsou zajímavější, neboť vedle nich jsou zobrazeny v životní velikosti polonahé egyptské krásky oblečené od pasu dolů v bílých tunikách. Je jich celkem deset. Některé vypadají již vykoupané, jiné se šlechtí před zrcadlem a dvě se šplouchají v potoku. K mému velkému překvapení za recepčním stolem seděla dívka navlas jim podobná. Měla černé vlasy, účes Kleopatry, hluboce podmalované oči a pěstěné tváře jí ovívaly dlouhé černé řasy. Místo tuniky jen od pasu dolů byla však oblečená do bílého pláště zdravotní sestry. Vlídně ode mne přijala peníze a vypsala mi žlutou kartu s řadou procedur. Jelikož jsem tehdy měl potíž správně hláskovat své jméno podle francouzské abecedy, dal jsem jí řidičák, aby si mé jméno opsala. Vyfasoval jsem koupací plášť, ručník, trepky a malou (nejméně o tři čísla) červenobílou koupací čapku, jež mi chránila před minerálními vodami pouze temeno. Dostal jsem též průhledný plastikový sáček na osobní věci – peněženku, hodinky apod. – s velikým nápisem Korkort. Myslel jsem si, že je to nějaký kód pro označení pacientů.

Kúra začínala v bazénu s bílým bahnem – bain de bou. Je mazlavější než třeboňské a lepí se na tělo jako med. Léčba spočívá v tom, že se sedí kolem stěny bazénu na sedátkách s držadly, pomocí nichž se musí tlačit tělo pod bahno. Podél stěny bazénu tam sedělo jedenáct dam ve věku kolem pětašedesáti do osmdesáti. Já jsem byl jediný muž. Po mladých kráskách z televize ani památka. Asi byly na jiném turnusu. Jelikož většina dam měla značnou nadváhu, dalo jim dost práce stlačit se pod hladinu. Neustále se z bahna vynořovaly velké koule poprsí a tlusté nohy s červeně nalakovanými nehty. Na nápisu na stěně z modrobílé mozaiky stálo, že léčivý účinek bahna vyžaduje ticho. Tetky nedbaly, jako by neuměly číst, a breptaly. Matrónu v modrém plášti, která neustále obcházela bazén s jedním ukazováčkem na rtech a druhým zdviženým k nápisu SILENCE, naprosto ignorovaly.

Po bahně následovala masáž teplou vodou pod tlakem. Hadici obsluhovala krásná mladá Brazilka, jaké jsem vídával v Rio de Janeiru na Copacabaně. Jmenuje se Aurora. Švihala moje zabahněné tělo silným proudem vody křížem krážem a koketovala se mnou. Řekla mi, že má radost, že se mnou může procvičit angličtinu.

„Copak nemáte anglické pacienty, Angličanů jsou přece v Languedoku houfy?“ divil jsem se. Opovržlivě mávla rukou: „Angličani jsou ladres (skrblíci).“

Pak mne vzala za ruku a vedla dlouhou chodbou k bazénu na léčbu zvanou immersion (ponoření) – sestávající ze silných, nárazových proudů minerální vody tryskající z velkých trysek ve stěně bazénu. Místa pro patnáct pacientů byla označena velkými číslicemi. Velitel bazénu byl statný černovlasý muž, jenž vypadal jako dvojník Vjačeslava Molotova – hranatá přísná tvář, pod nosem knírek, na nose brýle se zlatou obroučkou.

„Monsieur se učí francouzsky a nejlépe prý rozumí hlasatelům televizních zpráv, čili je třeba, abyste tak mluvil,“ představila mne Aurora. Pak mne políbila na tvář (ve Francii se hodně líbá), zamávala na rozloučenou a odešla.

Molotovovi zasvitly oči porozuměním. Zvýšil hlas a dávaje si záležet na výslovnosti každého slova mne začal poučovat. „Monsieur Korkort, vy máte číslo DVĚ.“ Pro jistotu ukázal dva prsty. Tetky ztichly a udiveně na nás zíraly. Molotov pokračoval: „To znamená, že se v bazénu postavíte k číslu DVĚ.“ Znovu ukázal dva prsty. „Od stěny musíte být vzdálen 15 centimetrů.“ Chvilku zaváhal, jak ukázat na prstech patnáct. Přišel na to. Nejdřív všech deset a pak pět. „Musíte se pevně držet zábradlí, jinak vás proud vystřelí do prostředku bazénu jako...“ Chvíli přemýšlel a pak na to přišel: „...jako špunt z láhve de champagne!“ Tetky propukly v srdečný smích. „D’accord,“ odpověděl jsem plynnou francouzštinou a odvážil jsem se poznamenat. „Nejmenuji se Korkort, ale Červenka.“ Molotov zakroutil nesouhlasně hlavou a ukázal na jméno v mém rozvrhu. Korkort. Sklapl jsem trepky a šel se immersovat.

Další procedurou byla vodní gymnastika. Povely ke cvikům dával cvičitel s rákoskou, jakou měl učitel Hnízdo ve Svěrákově Obecné škole. Místo rajtek měl těsné džíny. Obcházel bazén, vydával povely a švihal se rákoskou do pravého lýtka. Připadalo mi, že i ve vodě se může člověk námahou zpotit

Po tělocviku si mne vzala na paškál rehabilitační sestra a snažila se mi vykroutit nohy z kloubů, a to jak kolenního, tak i kyčelního. Poslední procedury byly už jenom odpočinkové. Dvacet minut na vodní posteli – pod gumovým povrchem kroužily divoké bubliny, postupně od nohou po ramena a zpět, až se postel třásla. Nakonec klasická masáž, při níž jsem málem usnul.

Aqua Serenité trvala tři hodiny. Po jejím skončení jsem zašel za Kleopatrou, abych se jí zeptal, proč mne pojmenovala Korkort. „Vždyť tak to přece stojí na tom průkazu, co jste mi dal.“

Vyňal jsem z náprsní tašky řidičák a pochopil jsem. Průkaz je nadepsán tučně tištěným slovem KÖRKORT, švédsky „řidičák“. Kleopatra si myslela, že se tak jmenuji. Když jsem jí to vysvětlil, usmála se a řekla: „Mně bylo hned divné, že nemáte žádné křestní jméno.“

Střetnutí s francouzskými byrokraty I

Komu není shůry dáno, v apatyce nekoupí. (České přísloví)

Příběh první

Bankovní úřednice Madame Sabina Bastidová

I penzista, francouzsky person en retrait, tj. osoba na ústupu, potřebuje mít účet v bance, aby měl kam uložit penzi. Jeho prostřednictvím pak platí vodu, elektřinu, telefon, internet a jiné poplatky trvalým příkazem. První výhoda je, že zapomnětlivý starý člověk na platby zapomenout nemůže, a druhá, že nevidí, jak se mu konto zmenšuje.

Vybrali jsme banku si banku jménem Banque Populaire, česky „lidová banka“ v městě Béziers protože měla parkoviště. V Béziers tak jako v každém městě Francie, auta zaplňují každý centimetr volné plochy mimo vozovky a já nepatřím k parkovacím artistům, kteří umějí zapasovat své auto do mezery mezi dvěma vozidly pět centimetrů od jejich nárazníků. Naučit se to prý trvá pět let.

Bank populaire má modré logo s křížkem a položeným křížkem násobilky. Znamená to, že plus na kontě (+) se v bance znásobí (x). V našem případě to byl symbol několikanásobných křížových cest do města. Modrá barva loga banky je rovněž barva francouzských sanitek.

Ve finančně vyspělých státech, jako je Česko, Švédsko nebo Kajmanské ostrovy, je otevření bankovního konta otázkou maximálně půl hodiny. Ve francouzské Banque Populaire půl dne.

Do banky se nedá jen tak vkročit, ale je třeba požádat o audienci. Ani to nebylo jednoduché, protože Madame Sabine Bastidovou, jež má zakládání účtů na starosti, jsem musel třikrát prosit, než si udělala čas a přijala nás ve své bankovní komnatě. Je to černooká dáma menší, štíhlé postavy, ve věku, kdy se ženy loučí s mládím. Na rtech měla melancholický úsměv vdané ženy, kterou právě opustil milenec. Jeden pramen havraních vlasů jí padal přes levé oko jako modelkám, takže viděla jen pravým. Byla oblečena do moderní černě. Přiléhavý svetr z angorské vlny dal vyniknout i tak malému poprsí, jež se pod ním skrývalo (velikost mezi nulou a jedna), černé džíny vypadaly spíše jako nalepené než oblečené (nepochybně se místo svlékání musejí sloupnout). Kolem krku a na prsou se jí houpaly těžké stříbrné řetězy, jež při každém pohybu řinčely, jako když se myjí příbory nebo jako když katolický kněz vykuřuje kostel kadidlem. Ruce zůstaly věrny zlatu – všechny prsty kromě palců byly ozdobeny prsteny. Největší zářil na ukazováčku pravé ruky, jímž klovala do klávesnice počítače. Dlouhé špičky kovbojských holínek s třásněmi byly okovány stříbrem. Při představě účinku kopnutí do citlivé části mužského těla mi naskočila husí kůže.

Když jsem domlouval návštěvu banky, přikázala mi, že se musí dostavit i manželka, a nařídila mi, jaké dokumenty musím předložit: pas pro ověření, že jsme opravdu Švédi, rodný list, abychom nemohli zapírat skutečný věk, smlouvu o koupi domu a důkaz, že tu opravdu bydlíme. Ve Francii je to účet za zaplacenou elektřinu a telefon. Dalším požadovaným dokumentem byl oddací list – požadavek nepochybně vynucený manželkami mužů, jejichž konta vyprázdnily milenky. A konečně doklad, že jsme ve Švédsku zaplatili daně – daňovým uprchlíkům se ve Francii konto neotevírá. Chyběl pouze požadavek výpisu z trestního rejstříku.

Na schůzku jsem se připravil jako na maturitní zkoušku a měl jsem v rukávu košile tahák. Bylo na něm, že jsme ve Francii necelý týden, a tudíž nemáme účet za telefon, který ještě nebyl zapojen, ani účet za elektřinu, jež byla zapojena teprve před třemi dny. Když jsem to prozradil, Sabina svraštila čelo v dlouhém přemýšlení a poté vše konzultovala telefonicky se svým šéfem. Co mu říkala, jsem nerozuměl, ale pochopil jsem, že ji zklamal a poručil jí, aby pokračovala a účty za telefon a elektřinu nám odpustila.

Šla na to s klidem. Pomalu vytáhla ze zásuvky formulář žádosti o otevření bankovního účtu. Ačkoliv její angličtina byla horší než moje francouzština, trvala na angličtině. Položila na stůl několik listů papíru formátu A4 s bankovními výrazy v angličtině. Mnoho jich nepotřebovala, protože formulář měl jen pět rubrik – jméno, místo a datum narození, státní příslušnost, adresa a řádek na číslo přiděleného účtu. Požadované dokumenty se nikam nezapisovaly, pouze se kontrolovaly. To jí trvalo hodinu.

Pak začala vyťukávat písmena a při tom se mne vyptávala na počasí ve Švýcarsku. „Myslíte ve Švédsku?“ opravil jsem ji. Přikývla. Vyprávěl jsem jí o sněhu, mrazu a náledí. Nestačila se divit. Pod dojmem té ledové hrůzy na chvíli ustala, aby se zahřála vzpomínkou na nedávnou návštěvu Paříže. „Bylo velice brzy ráno a já jsem šla po Champs-Élysées,“ začala a já jsem byl v pokušení se zeptat, odkud a kam šla v takovou dobu. „Najednou jsem viděla, jak kolem běží malý mužíček obklopen třemi hromotluky. Okamžitě jsem v něm poznala prezidentského kandidáta Nicolase Sarkozyho. Budu ho volit. A koho byste volil vy?“ zajímalo ji.

Byl březen a příští měsíc se měly ve Francii konat prezidentské volby. Jelikož televize je nejlepší učitel francouzštiny, dívám se na ni denně, a tudíž jsem byl v obraze. Podle výzkumu veřejného mínění Sarkozy vedl o pár bodů před Ségolan Royalovou, dcerou francouzského generála.

„Ségolène Roaylovou,“ řekl jsem bez váhání. „Je to krásná, inteligentní žena…“

Sabina zavrtěla nesouhlasně hlavou. Uvědomil jsem si, že nepříliš hezké ženy nemají rády krásné ženy, a zmlkl jsem.

Zazvonil telefon: „Je travail!“ („Pracuji!“) odsekla vztekle Sabina a zavěsila. Párkrát ťukla na klávesnici a udělala pauzu, aby se zasmála nad jménem místa mého narození – Pečky. Inspirovalo ji to k dalšímu vyprávění – o své rodině, dvou dcerách a tatínkovi, jenž je velkoobchodník s vínem. O stáří dcer a o manželovi pomlčela. A tak to šlo další hodinu. Když skončila, podala mi formulář k podpisu. Mé křestní jméno změnila na Zednekk a státní příslušnost na francouzskou. Ostýchavě jsem poukázal na chyby. Nedbale je opravila tužkou a dala mi potvrzení o příjmu základního povinného vkladu 500 euro se slovy: „Účet můžete používat, jakmile dostanete platební kartu, kterou si peníze můžete vybírat. Pošlu vám ji poštou během tří dnů.“

„Nemáme ještě instalovaný internet, mohu použít váš nebo jiný v bance na převod peněz ze Švédska na účet, který jste nám otevřela?“ požádal jsem ji prosebným hlasem.

Sabina se na mne vyděšeně podívala, jako bych na ni namířil revolver. „Monsieur, z bezpečnostních důvodů je to naprosto vyloučeno. Musíte si zajít do internetové kavárny,“ odbyla mne a dala najevo, že audience skončila. Nechápal jsem, jak by mohl převod peněz banku ohrozit. Banky přece mají rády peníze a na vložených penězích vydělávají.

Internetovou kavárnu jsme našli druhý den s pomocí mapy a rad několika kolemjdoucích – každý ukazoval jiným směrem. Nebyl v tom úmysl, internetových kaváren je v Béziers pět. Každý znal jinou. Ta, ke které jsme došli, byla malá špeluňka v uzounké uličce starého města se šesti počítači. Seděli u nich čtyři černí zákazníci. Tolik černochů jsme ještě na ulicích města neviděli – Béziers je velice bílé město. Kavárník byl také černoch, s postavou boxera muší váhy a s vlasy vyčesanými do hrozivě vypadajících ostnů vyztužených sprejem. Poznal jsem, že je to sprej zvaný beton – inzerují ho v televizi.

Za jedno euro jsme za malou chvíli zjistili, že účet, jenž nám Sabina otevřela, byl v pobočce banky v městě Perpignan vzdáleném 180 kilometrů. A směrové číslo našeho konta nesouhlasilo. Nezbývalo, než se vrátit k Madame Bastidové. Banka už měla zavřeno.

Druhý den Sabina neochotně vyslechla moji stížnost a uraženě se na mne podívala. „Jde zřejmě o technický problém a já nejsem technik,“ prohlásila kategoricky. Věřil jsem jí. Není kompetentní úřednice, natož technik.

„Přeji si mluvit s vaším nadřízeným,“ řekl jsem odhodlaně. Sabina okamžitě zavolala technikovi. Ten slíbil, že to prošetří. Jeli jsme domů, stále bez konta. Za dva dny jsem dostal esemesku, že Sabina mi pošle správné směrové číslo účtu.

Za tři dny přišla modrá obálka s křížky. Nebylo v ní ani nové číslo, ani slíbená kreditní karta. Psal nám generální ředitel Banque Populaire a vítal nás mezi 520 000 spokojených klientů. Odepsal jsem mu, že mezi ně bohužel nepatřím, a vysvětlil jsem proč, čekaje nápravu. Nepřišla ani odpověď, ani správné číslo účtu, ani karta.

Během následujících dvou týdnů jsme neměli přístup k uloženým 500 euro, museli jsme používat švédskou kreditní kartu a vybírat peníze z automatu v turistickém, nikoli v mezibankovním (podstatně nižším) kurzu. Navíc s vysokým poplatkem. Denně jsem do banky volal a pokaždé mi bylo řečeno, že číslo účtu a karta jsou na cestě. Neřekli: na které. Znovu jsem jel do Béziérs za Sabinou, ale nezastihl jsem ji.

„Jela na lyže,“ vysvětlila její nepřítomnost kolegyně Valérie. Zuřil jsem a drsně jsem ji požádal, aby okamžitě zjistila, co je s kartou. Lekla se a hned se zeptala počítače. Na obrazovce se objevilo, že Sabina o kartu ještě nezažádala a nové číslo účtu neposlala. „Asi měla moc práce,“ povzdechla Valérie hlasem plným sympatie pro přepracovanou kolegyni.

Svatosvatě slíbila, že obojí pošle následující den. Karta a číslo účtu přišly za dva týdny.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

O knize

O autorovi

Titulní strana

Předmluva

ČÁST PRVNÍ – Jiný kraj, jiné mravy

Proč jsme emigrovali do Francie

Jiný kraj, jiné mravy

Návštěva zázračných lázní

Střetnutí s francouzskými byrokraty I

Střetnutí s francouzskými byrokraty II

Languedočtí artisáni

Čokoládové Velikonoce

La grande surface – velká nákupní plocha

Jak se žije ve Francii, když se stávkuje?

ČÁST DRUHÁ – O víně

ČÁST TŘETÍ – Ze života na vesnici

ČÁST ČTVRTÁ – Výlety

ČÁST PÁTÁ – Zima