Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Dávná tajemství

Vydání první

Copyright © 2014 by Deborah Gonzales

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1968. publikaci

Přeloženo z anglického originálu How the Scoundrel Seduces vydaného nakladatelstvím Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York v roce 2014

Český překlad © 2015 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0235-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0236-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Sabrina Jeffries

Dávná tajemství

Ukázka z elektronické knihy

Senzačnímu personálu

v Creative Living – s díky za vše, co děláte.

Prolog

Yorkshire, 1816

Zatímco se z ložnice vikomta Rathmoora vytrácelo světlo, sedmnáctiletý Tristan se snažil vytáhnout ruku z otcova stisku. Měl by zapálit svíčku, rozdělat oheň a možná se také podívat, jestli už nepřijel lékař.

Ale otec mu nic z toho nedovolil. „Neopouštěj mě.“

„Jenom jsem myslel, že bych měl…“

„Zůstaň se mnou,“ žádal otec a sevřel mu dlaň tak pevně, až to bolelo.

Tristan se odmítal dívat na rudou skvrnu, která prosakovala neodborně uvázaným obvazem, kterým mu on a podkoní spěšně obvázali ránu. Otec už přežil horší věci. Jednou dokonce čelil domorodým pirátům na Borneu a přežil to, aby jim o tom vyprávěl. Prožil spoustu dobrodružství. A uměl o nich moc působivě povídat.

Tristanovi se stáhlo hrdlo. Otec uměl všechno… kromě toho, jak se postarat o svou rodinu. Nebo spíš o své rodiny.

Otec použil Tristanovu ruku jako páku a pokusil se zvednout do sedu.

„To nedělej!“ zvolal Tristan. „Musíš si uchovat sílu, než přijede doktor.“

Otec se zachvěl. „To nemá cenu, hochu. Umírám. Na tobě teď je… postarat se o tvou matku a sestru. Teď jsi… hlava rodiny.“

Tristana ovládla panika. „To nesmíš říkat. Budeš v pořádku.“

Otec musel být v pořádku. Kdyby zemřel, matka ani Lisette by to nezvládly.

Spolkl rozhodně slzy, protože chtěl vystupovat rázně jako muž. Přitáhl otci pokrývku až po bradu, aby se přestal třást. Otec byl celý studený, někdo by měl opravdu zatopit.

„Jdi od něj!“ přikázal mu nějaký hlas ode dveří. „Nemáš právo se ho dotýkat.“

Tristan se při pohledu na George Mantona, svého nenáviděného, o devět let staršího nevlastního bratra, celý naježil. George měl zdědit titul vikomta Rathmoora i celý majetek, protože se narodil na správné straně lože.

S Tristanem to bylo naopak. Proto ho také všichni ve městečku nazývali „ten francouzský bastard“, přestože byl pouze z poloviny Francouz a narodil se a byl vychován tady v Rathmoor Parku.

„Nech toho chlapce… být,“ namáhavě ze sebe vypravil otec. „Chci ho mít u sebe.“

George vešel dovnitř. Oči se mu blýskaly ve světle svíčky. „Ten tvůj zatracený levoboček je nejspíš zodpovědný za to, že tě postřelili.“

„To je lež!“ vykřikl Tristan a napůl se na židli zvedl.

„Dost!“ přikázal otec a dýchal přitom krátkými, staccatovými nádechy podobnými tomu, jak dýchá vedoucí běžec v posledních metrech závodu. „Není to ničí vina. Puška špatně vypálila. Byla to… nehoda.“

„Na to se podíváme,“ odtušil George. „Můžeš si být jistý, že si promluvím s hajným i se všemi ostatními, kteří u toho byli.“

„Kde je Dom?“ chtěl vědět otec. „Potřebuju… Dominicka.“

Když se George zašklebil, Tristan se připravoval na nejhorší. George Dominickem, svým legitimním mladším bratrem, pohrdal téměř stejně jako svými nevlastními sourozenci, nejspíš proto, že matka po Dominickově narození zemřela. Tehdy bylo Georgeovi pouhých sedm let.

Možná že proto k sobě Dom a Tristan tíhli jako pastevečtí psi k dobytku – kvůli tomu, že George nechtěl mít nic společného ani s jedním z nich. A kromě toho v očích zákona je druhý syn pouze lehce nadřazený nemanželskému potomkovi, protože budoucnost obou náležela zcela na otcově libovůli. Už jenom to utužilo jejich bratrské přátelství.

„Dom je pořád ještě v Yorku,“ odpověděl otci Tristan. „Měl by se vrátit dnes večer.“

„Nemůžu čekat,“ zavrčel otec. „Musím to udělat… hned. Přines mou psací podložku.“

Otcova přerušovaná mluva Tristana vylekala. Protože George okamžitě neudělal, co měl, Tristan vyskočil a protlačil se kolem toho hajzlíka, aby přinesl psací podložku, s níž otec procestoval Egypt, Siam a ještě mnohá další místa, která v posledních dvou a půl dekádách probudila jeho zájem.

Když ji přinesl, otec dýchal s obtížemi. „Piš, hochu.“

Tristan vrhl vylekaný pohled na zuřícího George, ale vzal do ruky násadku a kalamář a chystal se zaznamenat slova svého otce, která mu přerývaně diktoval: „Já, Ambrose Manton… vikomt Rathmoor, s jasnou myslí přidávám tento dodatek ke své poslední vůli.“ Otec se zarazil, aby chytil dech. „Svému nemanželskému synovi Tristanu Bonnaudovi odkazuji koně… Blue Blazes –“

„Otče!“ ostře se ohradil George. „Blue Blazes by měl připadnout Dominickovi nebo mně.“

Otec na něj vrhl ocelový pohled. „Slíbil jsem ho… loni tvému nevlastnímu bratrovi. Tristan mi ho vybral, takže by mu… měl patřit.“

George se začervenal, zatímco Tristan ta slova urychleně zapsal. Miloval Blue Blazes, který vyhrával nejvyšší ceny od chvíle, kdy ho otec koupil na aukci v Yorku. Nebylo divu, že George toho koně chtěl pro sebe, ale po pravdě bylo třeba říct, že George dostane všechno ostatní. Proto nemusel mít ještě Blue Blazes.

Neznamenalo to však náhodou, že se o něm otec v poslední vůli vůbec nezmínil? To snad není možné!

Když otec pokračoval v tom, co chce zanechat Dominickovi, Tristan se sklonil, aby skryl své zděšení. Bylo dost špatné, že se otec už dřív nepostaral o své nemanželské děti, ale že by ani o Dominicka? To nebylo správné. Potom otec odkázal několik maličkostí z cest Lisette a domek a roční rentu dvou set liber matce, kterou měl jako milenku celých dvacet let. Stále jí sliboval, že si ji vezme za manželku, ale nikdy to neudělal kvůli možnému skandálu a teď už ta možnost nemusela nikdy nastat.

Otec by měl přežít. Musí!

„Ještě jedna věc, hochu,“ zachrčel otec. „Zapiš, aby tě… Fowler začal cvičit … jako svého pomocníka.“

Když George zaklel pod vousy, Tristan rychle zapsal otcova slova. Otec léta mluvil o tom, že by se Tristan měl cvičit na správce panství pod vedením toho současného, ale Tristan se v to nikdy neodvážil doufat. Neuměl si představit nic lepšího než pracovat s Fowlerem a jednoho dne třeba starého muže nahradit.

Jakmile vše dopsal, otec to přelétl zrakem a pak uhodil na George. „Podepiš to… a pod své jméno napiš ‚svědek‘. Nikdo ten přídavek nemůže napadnout… když to podepíšeš. Jde proti tvým zájmům.“

George si zkřížil paže na hrudi. „Že? A právě proto to nepodepíšu.“

Přes otcovu tvář přelétl mazaný výraz. „Pořád ještě to… mohu přežít, hochu. Doktor už je… na cestě. A jestli přežiju… postarám se o to, abys litoval… že jsi mě neposlechl.“

To by otec mohl udělat. Kdyby se rozhodl, že prodá všechno, co není vázáno k titulu, nebo kdyby zatížil majetek velkou hypotékou, George by mohl strávit zbytek života tím, že by se vyhrabával z dluhů. A kromě toho George závisel na otci finančně až do chvíle, než vše zdědí.

Tristan zadržel dech. Pokud George neuvidí rychle se rozšiřující rudou skvrnu skrytou pod přikrývkou, mohl by tomu uvěřit.

Zvuk koňských kopyt venku rozhodl za něj. George popadl dodatek a inkoust od Tristana a podepsal to. Ale pak jen stál a zíral na ten papír.

Otec natáhl třesoucí se ruku. „Dej mi ho.“

George zaváhal.

„Dej… mi… to…,“ vymáčkl ze sebe otec, ale hlas mu zjevně slábl.

Tristan se nahnul, aby zvedl otci hlavu a natřepal mu polštář. „Vydrž, otče.“ Žaludek se mu svíral. „Pomoc už je blízko. Nemůžeš nás opustit. Nemůžeš!“

Otci se zamlžily oči. „Vezmi… ten… papír, Tristane. Slib mi… že ho předáš… Dominickovi.“

„Lež klidně.“ Tristana zamrazilo, když viděl, jak se otec pokouší mluvit.

„Slib mi to!“ pronesl otec skrz zaťaté zuby.

„Slibuju. Ale teď už nemluv.“ Tristan natáhl ruku k Georgeovi. „Dej mi to, ano? Copak nevidíš, že ho tím rozrušuješ?“

Ale George stál strnule s očima upřenýma na ten proklatý kus papíru. Vtom oba zaslechli bublavý zvuk a George prudce zvedl oči k loži. „Otče?“ Šel si stoupnout na druhou stranu otcova lože. „Otče!“

Z otcových úst vytékal pramínek krve a Tristanovi z toho zakolísal tep. „Ne, to nemůže být pravda! Ne, ne, ne… Otče!“

Vzal otcovu hlavu do rukou, ale otcovy oči byly nyní upřené na jedno místo a hruď se mu nezdvíhala.

„Musíme mu pomoct,“ pobízel Tristan George. „Musíme něco udělat!“

„Uhni!“

Tristan ucouvl. George odložil dodatek poslední vůle a silně zatřásl otcovými rameny. „Otče,“ pronesl pevně. „Zatraceně, probuď se!“

Když se otcův skelný pohled nepohnul, popadl George do ruky zrcátko z taburetky a podržel ho před otcovými ústy. Poté tiše zaklel.

„Tak co?“ zeptal se vystrašeně Tristan.

George měl obličej jakoby vytesaný ze žuly. „Nedýchá. Je mrtvý.“

„To je lež!“ Tristan se v zoufalství snažil otce oživit, poklepával ho po rukou a třel mu hrudník, ale strašidelný pohled zůstával stále stejný. Pro jednou měl George pravdu.

Tristanovi připadalo, jako by mu ztuhla krev v žilách. Otec zemřel. Už nikdy spolu nepojedou na koňské dostihy, nikdy nebudou lovit kachny ani vysokou. Už nebudou žádné lenivé večery v domku, kdy je otec bavil dobrodružným vyprávěním ze svých cest.

Tristan tvrdě potlačil slzy. Nevlastní bratr by se mu za ně posmíval, zvlášť když sám George neplakal – ačkoli zíral upřeně na otce, jako by ho chtěl oživit pouhým pohledem.

„Co budeme dělat?“ zašeptal Tristan.

„My nebudeme dělat nic. Já budu po otci truchlit a zařídím pohřeb. Ty opustíš tento dům. Ihned.“

Tristan zbledl šokem. „Nemůžeš… Přece mi nechceš bránit v…“

George zatlačil otci oči a přetáhl mu přikrývku přes tvář. „Míním si ode dneška dělat všechno, co budu chtít. Vlastním tento dům i všechno v něm.“ Vrhl na Tristana pohled plný jedu. „Takže ty odtud vypadneš a už nikdy nepřekročíš tento práh.“

Ten rozkaz nebyl zase tak nečekaný. Tristana tady v domě vítal vždy jen otec a Dom, a teď dokonce i Dominick bude váhat, aby šel proti Georgeovi.

Myšlenka na Dominicka připomněla Tristanovi jeho slib. Dom studoval na právníka, a tak věděl všechno o zákonných právech. Proto otec chtěl, aby ten dodatek k poslední vůli dal jemu.

Tristan obešel postel a vydal se k postrannímu stolku, kam George odložil papír s dodatkem, ale ten mu zastoupil cestu.

„Nech mě projít,“ požádal ho Tristan.

„Ani za nic.“

Tristanovi přeběhlo po páteři zachvění. Kdyby George ten dokument nectil…

Ne, dokonce ani George by nemohl být tak zlý. „Slíbil jsem otci, že ten dodatek předám Dominickovi. Určitě mi nebudeš bránit v tom, abych ten slib splnil.“

Jako sup krmící se na mršině se George kochal jeho nadějemi. „Jestli si myslíš, že nechám tebe a tu děvku – tvou matku –, abyste mě obrali o jediný halíř z mých peněz, tak jsi blázen.“

Děvka. Zatraceně. Tristan ta slova o své matce slýchal od George až příliš často. Strčil obličej přímo před něj. „Jestli si ještě jednou dovolíš nazvat matku děvkou, udělám z tebe fašírku.“

George si odfrkl: „To si můžeš zkusit. Vždycky jsem byl schopný tě přeprat. A to se nezměnilo.“

K čertu, to měl pravdu. Tristan se natáhl po dokumentu v naději, že tím vyvede George z míry, ale ten to očekával a hodil dodatek poslední vůle do ohně.

„Ne!“ vykřikl Tristan a obrátil se pro pohrabáč.

George ho však chytil zezadu, zavěsil se na něj a nepustil, ať se Tristan sebevíc snažil osvobodit se. „Už nikdy neuvidíš Blue Blazes, slyšíš mě?“ zasyčel George. „A rozhodně tě nenechám zacvičit na správce, dokud do toho budu mít co mluvit.“

Tristanovi se sevřelo srdce, když viděl, jak všechny jeho naděje mizí v plameni. „Otec chtěl, abych měl slušnou budoucnost.“ Byl to důkaz jeho lásky, a bůhví, že Tristan toho moc jiného neměl. „Přece nepůjdeš proti vůli umírajícího?“

Protože dokument už shořel, George odstrčil Tristana stranou. „Už mu to nemyslelo. A já rozhodně nedovolím, aby ses po celý zbytek mého života motal po Rathmoor Parku a vyvolával skandály, kdekoli se objevíš.“

Skandály. Tristan už jich byl sytý až do smrti. Díky Mantonově strachu ze skandálu se matka nikdy nedočkala slušného života. Tristan nemůže dovolit, aby George všechno zabral.

„Proč bys mi nemohl dát Blue Blazes?“ Tristan by s ním alespoň mohl závodit a podporovat rodinu tímto způsobem. „Máš spoustu dalších dobrých koní. Nepotřebuješ ještě Blue Blazes!“

„Ani bys nevěděl, co s takovým zvířetem dělat, i kdybys ho vlastnil,“ vyštěkl na něj George. „Neměl bys peníze, aby ses o něj mohl starat…“

„Mohl bych závodit…“

„Kde?“ George vrhl opovržlivý pohled kamsi za Tristana. „Opravdu si myslíš, že by závodící gentlemani dovolili, aby se takový francouzský bastard pohyboval v jejich kruzích? Tolerovali tě jenom kvůli otci.“

„To není pravda,“ vykřikl Tristan, i když se obával, že by mohla být. „Všichni říkají, že toho vím o koních hodně. Otec mi řekl, že to na jeho přátele zapůsobilo.“

„Leda tvá schopnost zavírat oči před skutečností. I kdybych dovolil, aby sis nechal toho koně, nemáš nic jiného, čím bys na ně zapůsobil,“ ušklíbl se George. „Proč myslíš, že tě otec nenechal studovat na jiné škole než místní? Věděl, že to nemá cenu. Jsi příliš hloupý na to, abys mohl dělat cokoli jiného než žít z jeho šlechetnosti, a tomu já teď učiním konec.“

Tristanovi stoupla do hrdla žluč. Jak budou žít bez každoroční renty a bez koně? Co se stane s matkou a Lisette? „Všem řeknu, co jsi udělal.“ Mohl by využít rodinné nenávisti, aby vyvolal skandál týkající se George. „To ti neprojde!“

George se zasmál. „Komu to řekneš? Sloužícím? Vesničanům? Je to tvoje slovo proti mému, a ty nejsi nic, jenom bastard. I kdyby ti věřili, vědí, čí peníze je živí, takže si nedovolí jednat proti mně.“

„Dominick by mohl,“ odsekl Tristan a sevřel ruce v pěst. „On to tak nenechá. Spálil jsi i jeho dědictví.“

„O svého vlastního bratra se postarám,“ pronesl ledově George. „Mohl jsem napadnout ten dodatek i legální cestou a stejně bys žádné peníze neviděl.“

„Potom jsi to nemusel spálit,“ kontroval Tristan.

George pokrčil rameny. „Takhle nemusím čekat celé měsíce, než by proběhl soud. A proto bude Dom stát při mně – protože potřebuje peníze na živobytí. Určitě nepůjde proti mně kvůli tobě a tvé rodině.“

„Zapomeň na soudy. Pořád jsem tvoje krev a Lisette taky.“

George ztuhl. „Jenom kvůli souhře okolností tvého narození. Pro mě nejsi ničím. A teď chci, abys okamžitě vypadl z tohoto domu.“

Když Tristan zůstal stát, George se kolem něj protáhl na chodbu. „Huckere!“

Tristan se celý napjal. Ten Georgeův drsný poskok přišel vždycky na první zavolání. John Hucker se opravdu za několik okamžiků objevil ve dveřích.

„Doktor ještě nepřijel, pane…“

„Teď už mě můžeš oslovovat ,můj pane‘,“ poznamenal George.

Zdálo se, že to otřáslo dokonce i Huckerem. Pohlédl za Tristana na lože. „Jistě.“

„Odveď tohohle bastarda, ať ho tu nevidím,“ pokračoval George. „Nechci ho mít blíž než míli odtud.“

„Ano, můj pane.“ Hucker napřímil ramena a přistoupil k Tristanovi s odstrašující prázdnotou ve výrazu. „Tak pojďte, hochu. Slyšel jste pána… Chci říct, jeho lordstvo.“

Tristan se na George zašklebil. „Nevidíme se naposledy. Postarám se, abys zaplatil za to, cos udělal, i kdybych na to měl obětovat zbytek života.“

„Odveď ho odsud!“ přikázal George Huckerovi.

Hucker vzal Tristana za paži, ale ten se mu vytrhl. „Už jdu,“ řekl a vyrazil na chodbu.

Jak scházel ze schodů, ozvěna každého jeho kroku jen zvyšovala jeho hněv. K čertu s Georgem i s Huckerem! A k čertu i s otcem, který zanedbával péči o své potomky, dokud nebylo příliš pozdě.

Tristan se okamžitě zastyděl. Co to s ním je, že se zlobí na otce, jehož mrtvola nahoře v ložnici ještě ani nevychladla? Nic z toho nebyla otcova vina. Vinný byl jenom George, nikdo jiný než George.

Když vyšel ven, očekával, že ho Hucker nechá odejít samotného, ale ten hnusný patolízal šel stále krok za ním a kýval přitom lucernou.

„Nemusíš za mnou běžet jako pes až domů,“ zabručel Tristan. „Měsíc svítí dost na to, abych viděl na cestu. Nech už mě zatraceně být.“

„Jestliže jeho lordstvo řeklo, že vás chce mít míli od svého sídla, pak se musím ujistit, že to opravdu ta míle bude.“

„Nemám náhodou vyndat metr, aby sis to mohl poměřit?“ ušklíbl se Tristan.

Hucker neodpověděl, ale tvrdohlavě se držel vedle něj po celou cestu přes trávník.

Hucker kdysi býval slušnější člověk. Tehdy pracoval pro otce jako správce domu. George bydlel na internátní škole a Dom byl ještě doma. Hucker jim oběma podstrkával pamlsky, když se vydávali za dobrodružstvím do jeskyní u Flamborough Head. Naučil Tristana základy účetnictví a v útlém věku osmi let mu podstrčil první doutník.

Potom se však po dokončení studia v Harrow vrátil domů George. Když otec odcestoval na jednu ze svých cest, jmenoval George svým zástupcem, a ten povýšil Huckera na svého osobního tajemníka. Tím se všechno změnilo.

Nyní byl Hucker stejně zlý jako George. Dom s oblibou říkal, že se Hucker od George nakazil a není pravděpodobné, že by se kdy vyléčil.

„Nechápu, jak pro něj můžeš dělat,“ poznamenal Tristan. „Je to podvodník a lhář.“

„Je to můj pán. A tak dělám, co se mi řekne.“ Hucker na něj vrhl vychytralý pohled. „A kdybyste byl moudrý, udělal byste taky to, co se vám řekne. Z toho, že půjdete proti němu, nic dobrého nekouká. To už byste měl vědět.“

„Takže podle tebe bych měl zapomenout, že mě obral o dědictví a že se chystá zničit mou rodinu?“

Hucker se ho ani nezeptal, co tím chce říct. „Jste bastard. To vám nedává moc šancí. Tak je to prostě na světě zařízené.“

Tristan byl zvyklý na to, že mu říkají bastard, ale fakt, že to Hucker může tak chladně konstatovat, mu nadzvedl mandle. Právě míjeli stáje a Tristan se celý napjal. Tam byl Blue Blazes. Jeho Blue Blazes. To nebylo spravedlivé. Nic z toho nebylo spravedlivé, zatraceně!

Došli do poloviny cesty k jejich domku, než ho Hucker konečně opustil. Tristan šel ještě tak daleko, až se dostal z dohledu toho darebáka. Možná by měl počkat, až přijede Dominick, aby mu sdělil, co George udělal.

A co potom? George měl pravdu, že Dom bude muset stát na straně vlastního bratra. Neměl na výběr. Dokud bude stát při Georgeovi, bude v bezpečí. Proto jim nebude moct nijak pomoci. Neměl žádný svůj majetek.

Což znamenalo, že Tristan a jeho rodina budou hladovět. Domek patřil k Rathmoor Parku stejně jako většina věcí uvnitř. Krucinál, když bude George chtít, může je vyhodit třeba zítra.

Jak budou žít? Kam půjdou?

Lesem se k němu donesly zvuky houslí a vytrhly ho z chmurných myšlenek. To hráli Cikáni nebo – jak si rádi říkali – Romové. Protože otec sám měl také kočovného ducha, dovoloval jim tábořit na jeho pozemcích, ale to se nepochybně změní, jakmile se panství ujme George. I je vykopnou, pokud ne hned zítra, tak brzy. Asi by je měl varovat.

Vydal se přes les k jejich táborovým ohňům. Alespoň jeho kamarád, koňský handlíř Milosh Corrie, by mohl pochopit nespravedlnost toho, že Tristan přišel o Blue Blazes. Milosh uměl ocenit krásu i ducha takového zvířete.

Zatracený George! Dobrá, třeba by si Tristan nikdy nemohl dovolit takového koně chovat, ale pořád ještě by ho mohl prodat za dobrou cenu Miloshovi a potom…

Tristan se zarazil v půli kroku. Milosh by určitě s radostí takového skvělého koně koupil. A Tristan by měl peníze – nejspíš dost na to, aby měli z čeho žít, než si najde nějakou práci. A ten kůň byl právoplatně jeho, ať si George říká, co chce. Kdyby si ho Tristan vzal, jenom by tím ctil otcovo přání.

A mohl by to provést, aniž by ho z toho někdo podezříval. Podkoní teď budou na večeři. Mohl by se vrátit a odjet na Blue Blazes, dokud jsou ještě pryč. Když nechá dveře stáje otevřené, budou si myslet, že kůň utekl.

Mohlo by to vyjít… ale pouze když se za tím vydá hned teď. A pouze když přesvědčí Miloshe, aby koupil koně, kterého bude celý svět pokládat za kradeného.

Slíbil jsem ho… loni tvému nevlastnímu bratrovi. Tristan mi ho vybral, takže by mu… měl patřit.

Otcova slova rozhodla. K čertu s celým světem a jeho nespravedlivými zákony. Blue Blazes je jeho, zatraceně. Takže jenom on má právo rozhodnout, jak s tím koněm naložit.

Za hodinu Tristan sledoval, jak Milosh oceňuje jeho koně. Cikán už Blue Blazes viděl, ale nikdy ne dostatečně blízko ani dostatečně dlouho, aby si o něm udělal svůj názor.

Milosh vrhl na Tristana tázavý pohled. „Je tvůj? Otec ti ho dal?“

Bylo na čase přiznat, co provedl. Odmítal, aby kvůli tomu kamarád riskoval život. Milosh se musel všechno dozvědět.

Rychle mu převyprávěl večerní události. Milosh zamumlal několik slov v romštině. Tristan něco z toho pochytil, protože trávil s Cikány hodně času, a tak porozuměl slovům „lehkovážný hlupák“.

Tristan hleděl upřeně na muže, který byl pouze o dva roky starší než on, avšak byl už šikovným obchodníkem a uměl to s koňmi lépe než kdokoli jiný, jehož kdy Tristan znal. „Můžu Blue Blazes zase vrátit, jestli myslíš. Můžu ho nechat blízko stájí, aby ho podkoní brzy našli.“

Zdálo se, že to Miloshe zarazilo. Zjevně měl o Blue Blazes zájem. „Tvůj nevlastní bratr by pověsil každého, u koho by Blue Blazes našel.“

„Tak potom se přičiň, aby tě nenašel. Sbalte se za ranního úsvitu. Stejně budete muset odjet – George vás tu rozhodně nenechá. Než si uvědomí, že se kůň ztratil, budeš ty i se svými lidmi daleko, ale nikdo nebude mít podezření, protože všichni vědí, jak George Cikány nesnáší.“

„Budou si myslet, že jsme toho koně ukradli.“

„Budou si myslet, že jsem ho ukradl já, ale nebudou to moct dokázat, protože Blue Blazes zmizí.“

Milosh si projel vousy na bradě a znovu si prohlédl koně. „Víš jistě, že tě nikdo neviděl, jak si ho bereš…“

Tristan si vzpomněl, že slyšel nějaký hluk u stájí, když z nich vyjížděl, ale hned na to zapomněl. Byl to určitě jenom pes. „Ano, jsem si jistý. Jinak by z toho byl povyk a křik. A kromě toho mě Hucker doprovodil osobně až za hranice pozemku. Jestli se něco stane, bude George obviňovat v první řadě jeho.“

Milosh stiskl rty do úzké čárky. „Hucker o tom prostě bude lhát.“

„Myslíš jako Georgeovi?“

„Georgeovi, kvůli Georgeovi. Huckerovi se nedá věřit.“

Znělo to natolik přesvědčivě, že se Tristan zarazil. „Proč to říkáš?“

Milosh od něj odvrátil pohled. „Víš, že je to pravda.“

„Ano, ale vypadá to, jako bys měl tu zkušenost z první ruky.“ Tristan si zkoumavě prohlížel Miloshův obličej. „Pokud víš, kdy Hucker kvůli Georgeovi lhal o něčem důležitém, zvlášť pokud je to něco, co bych mohl proti Georgeovi použít…“

„Kolik za toho koně chceš?“ zeptal se bez obalu Milosh.

Tristan se na něj upřeně zahleděl, ale Milosh mu zjevně nechtěl nic vysvětlovat. Cikáni umí být pěkně tajnůstkářští, dokonce i vůči lidem, které mají rádi. Koneckonců Tristan byl jenom gadžo – nepatřil k nim.

Tristan zamumlal jakousi kletbu. „Dvě stě padesát liber. Má hodnotu pěti set, takže na něm stejně hodně vyděláš.“

„To jenom v případě, že by lidé znali jeho rodokmen, ale já ho nemůžu prodat jako Blue Blazes. A potom je tu riziko, které na sebe beru tím, že ho budu mít v držení, dokud se nedostanu dost daleko, abych si byl jistý, že potenciální kupec neslyšel o jeho zmizení.“ Vychytrale se podíval na Tristana. „Zaplatím ti sto padesát a ani o halíř víc. A to jenom proto, že jsi to ty.“

„A protože to bude jako ťafka do tváře George i Huckera.“

Milosh na to upjatě přikývl.

Se sto padesáti librami by mohl podporovat rodinu aspoň dva roky a zatím by si našel práci.

Vrhl poslední toužebný pohled na koně, kterého by si moc rád ponechal, ale potom podal Miloshovi ruku. „Dojednáno.“

Milosh si s ním potřásl. „Doufám, že toho nebudeš litovat.“

„Nebudu. Musím se postarat o matku a Lisette. Protože jakmile bude George prohlášen otcovým dědicem, nebudeme mít nic a nebudeme mít kam jít. A to nesmím dopustit.“

Další večer už vystřízlivělý Tristan stál na pobřeží u Flamborough Head s matkou a sestrou. Hrál a prohrál. Pořád ještě měl peníze, které mu dal Milosh, ale nyní prchal spolu se svou rodinou, aby si zachránil život. Protože to nebyl pes, co zaslechl u stájí – byl to někdo, kdo identifikoval Tristana, že toho koně ukradl.

George propátrával celé okolí a hledal jeho i Blue Blazes. Matku a Lisette přitom vyhodil z domku, takže museli použít část peněz na tajnou přepravu do francouzského Biarritzu.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Prolog