Copyright © Vladimír Liška, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Vladimír Liška, 2015

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-975-0 (ePub)

ISBN 978-80-7466-976-7 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Obsah

Prolog

Kapitola 1 Čekárna na smrt Terezínské ghetto

Kapitola 2 Věznice hrůzy Malá pevnost Terezín

Kapitola 3 Ve znamení smrtihlava Lidice

Kapitola 4 Dílny krve a strachu Petschkův palác a věznice Pankrác

Kapitola 5 Místo padlých hrdinů Kostel sv. Cyrila a Metoděje v Praze

Kapitola 6 Partyzánští mučedníci Hájovna Na Dědku – Třemšín

Kapitola 7 Hrdinský boj štábního kapitána Morávka Prašný most

Kapitola 8 Zmizeli beze stopy Dejvické nádraží

Kapitola 9 Oheň a prach Ležáky

Kapitola 10 Popraviště smutku Vojenská střelnice v Kobylisích

Kapitola 11 Továrna na smrt Koncentrační tábor Richard u Litoměřic

Kapitola 12 Zabijácké výpravy Ploština a Prlov

Kapitola 13 Poslední bitva Slivice u Příbrami

Epilog

Příloha Z dobových výroků

Přehled použitých pramenů a literatury

Prolog

Od konce druhé světové války letos uplynulo sedmdesát let. Pro náš národ to má ale ještě jeden nezapomenutelný význam. Rok 1945, kdy dosud nejkrutější světová válka skončila, pro nás zároveň znamenal osvobození od nacistické okupace a šest let trvajícího nacistického protektorátu Čechy a Morava (1939–1945). Tento koloniální nacistický státní útvar znamenal pro převážnou část českého obyvatelstva dlouhá léta teroru i permanentního strachu z perzekucí.

Protektorát byl jedním z nejtěžších období naší národní existence, kdy nám hrozila nejen germanizace, ale i násilná likvidace všech, kdo s nacistickou okupací nesouhlasili nebo se jí stavěli na odpor. Často však nacistický teror zasahoval i nevinné, stačilo podezření nebo jen nepatrné vybočení z proklamativní loajality k Hitlerově třetí říši. Pak ze strany německých okupantů nastoupilo brutální násilí, které během trvání protektorátu mnohokrát vyvřelo na povrch tehdejšího dění.

To jsou nevyvratitelná fakta, která tato kniha dokládá. Je však zároveň připomínkou mnoha odvážných lidí, kteří se nacistickému zlu dokázali postavit i za cenu ohrožení či ztráty vlastního života nebo se stali jen nevinnými oběťmi okupačního teroru, aniž vůbec tušili proč. Nebo snad lidičtí muži věděli, z jakého důvodu stojí před esesáckou popravčí četou, která je bez milosti a soudu všechny postřílela? A tušily snad lidické ženy a děti, proč je z jejich obce nacisté odvážejí kamsi do neznáma? Chápalo snad židovské obyvatelstvo protektorátu, proč se najednou ocitlo mimo své domovy v terezínském ghettu a ve vlacích, které je odvážely na jistou smrt? A co jejich nevinné děti, které svou krátkou životní pouť končily se svými rodiči v plynových komorách nacistických vyhlazovacích táborů?

Tyto skutečnosti nás i po mnoha desetiletích stále naplňují děsem. Nacismus totiž v sobě ztělesňoval vše nelidské a zločiny jeho vedoucích představitelů v čele s diktátorem Adolfem Hitlerem (1889–1945) byly v rozporu s duchovní podstatou celé západní křesťanské civilizace, z níž se vše pozitivní a tvůrčí německý nacistický režim rozhodl válkou a represemi zničit.

Výsledkem této zvrácené snahy Hitlerova Německa a jeho spojenců násilím změnit svět bylo na 40 milionů mrtvých, včetně dalších milionů umučených a povražděných civilistů, nemluvě o nevyčíslitelných materiálních i kulturních ztrátách, vedoucích k otřesu celé lidské civilizace, která dosud takové hrůzy nezažila.

Nacismus po sobě zanechal krvavé stopy, které nelze jen tak zapomenout, a proto se druhá světová válka stala věčným varovným mementem pro budoucnost. I když tato válka byla sama o sobě strašlivým zlem, nacistická vládnoucí elita světu zároveň dokázala, že prostřednictvím moderních technologií a vysokou organizací činnosti utlačovatelského aparátu je možné vraždění povýšit na masové vyhlazování s tak propracovanou mašinerií teroru, jaká v lidských dějinách dosud neměla obdoby.

Židovský holocaust toho byl nejpřesvědčivějším dokladem. V nacistických vyhlazovacích táborech i na dalších provizorních popravištích hitlerovský režim během tří let vyvraždil kolem šesti milionů Židů včetně žen a dětí. Vražednou brutalitou se vyznačovaly i nacistické koncentrační tábory, kde se mučení a popravy vězňů rovněž staly běžnou součástí jejich živoření.

Bohužel ne všichni nacističtí zločinci páchající tato zvěrstva za ně byli po zásluze potrestáni. Buď spravedlnosti po válce unikli pod změněnými identitami do jiných zemí, nebo žili v poválečném Německu i Rakousku jako ctihodní občané, aniž kdy stanuli před soudem. Před koncem války byly vypracovány jejich únikové trasy tajnou nacistickou organizací ODESSA, která zajišťovala jejich beztrestnost i útěky do bezpečí.

Nacismus však porážkou a pádem Hitlerovy třetí říše nezahynul. Novodobý nacionalismus, šovinismus i mezinárodní terorismus nese řadu ideologických znaků tohoto zločinného systému moci. Je zarážející a varující, že se stále objevují tendence obhajovat Hitlera a jeho nejbližší spolupracovníky jako významné politiky první poloviny 20. století, jimž byly hrůzy války pouze vnuceny a židovský holocaust je zpochybňován jako něco, co nikdy nebylo a co je jen výsledkem židovské propagandy. V lepším případě se hovoří o tom, že výčty obětí holocaustu jsou zveličované a nacisté prý nemohli mít dostatek prostředků k tomu, aby za pouhé tři roky vyhladili tak obrovské množství lidí.

Není nic horšího než podobné překrucování historických faktů a zlehčující i relativizující výklady nacistických válečných zločinů. Historická pravda je mnohem úděsnější, i když pamětníků nacistické éry ubývá. A možná právě proto je třeba tuto pravdu připomínat současným generacím a nedopustit její falzifikaci. Byla by totiž fatální chyba se domnívat, že se již nikdy nic podobného nemůže opakovat.

Přesto si kladu jednu otázku: Stačí pouhá slova k tomu, aby obsáhla nacistické zločiny v plné šíři? Leccos je jistě možné knihou v rámci připomenutí dějinné paměti zachytit, ale prožitky těch, kdo před sedmdesáti lety zažili často ty nejhorší okamžiky svého života, je možné slovy vyjádřit jen velice obtížně. Zůstaly totiž výrazem hrůzy skryté navždy v jejich srdcích.

Kapitola 1

Čekárna na smrt

Terezínské ghetto

Židovské ghetto v Terezíně bylo jedním z nejděsivějších míst, jaká kdy za protektorátu na našem území existovala. Dodnes je nejviditelnějším symbolem nacistické krutovlády od chvíle, kdy se Čechy a Morava německou okupací 15. března roku 1939 dostaly do područí Hitlerovy třetí říše.

To, že nacistický okupační režim záhy přistoupil k restrikcím vůči protektorátnímu židovskému obyvatelstvu (v roce 1939 žilo v protektorátu asi 120 000 Židů, z nichž do roku 1941 přibližně 26 000 odešlo do emigrace), bylo součástí Hitlerovy antisemitské ideologie a politiky vycházející z rasistické doktríny nacistů o tom, že Židé jsou méněcenná lidská rasa a úhlavní nepřátelé lidstva, kteří si svým vlivem a rostoucí mocí chtějí podmanit celý svět. Nacismus zároveň vyhlásil, že árijská germánská rasa má před sebou historický úkol, aby tomuto rostoucímu nebezpečí ze strany Židů všemi prostředky zabránila a navždy odstranila jakoukoli další spikleneckou hrozbu tohoto etnika proti evropské a potažmo světové civilizaci.

Tato rasistická idea vycházela z antisemitských, etnicky podmiňovaných předsudků, jež se uvnitř německé, ale zčásti i evropské společnosti pěstovaly přibližně od poloviny 19. století a vycházely z velice primitivního pojetí darwinismu. Tato forma antisemitismu byla modifikována do nové podoby původně nábožensky podmiňovaného protižidovského postoje ze strany evropské křesťanské většiny a propůjčovala této zhoubné ideologii zcela novou tvář.

Volba úhlavního nepřítele germánské (nebo též árijské) rasy však měla i další pozadí. Porážka císařského Německa v první světové válce (1918) byla německými nacionalisty a šovinisty označena za výsledek židovsko-bolševického spiknutí proti německému národu a nacismus proklamoval „očistu“ Němců od židovského živlu.

Ale nacistům šlo především o majetky židovských podnikatelů, které chtěli získat pro sebe, což nebylo nic jiného než jejich státem připravená a organizovaná loupež, která se zpočátku dotýkala především vyšších a středních vrstev židovského obyvatelstva, jež hledalo únik v emigraci. Jejich svoboda však byla vykupována tím, že Hitlerova třetí říše je sílícím terorem donutila, aby jí své firmy a majetky buď dobrovolně přenechali, nebo jim byl tento majetek zabaven (arizován) – obojí bez jakékoli hmotné či finanční kompenzace.

Tak nacisté od počátku svého nástupu k moci (1933) Židům vyhlásili boj nejrůznějšími formami násilných perzekucí a postupným omezováním jejich občanských práv s cílem učinit z nich v Německu neplnoprávné obyvatelstvo. Stejnou politiku pak uplatňovali na všech územích v Evropě, jichž se během druhé světové války (1939–1945) zmocnili.

V roce 1941, bezprostředně po napadení Sovětského svazu (22. 6. 1941) nacistickým Německem a jeho spojenci, bylo v Berlíně přikročeno k zahájení realizace tzv. konečného řešení židovské otázky (Endlösung), což nebylo ve skutečnosti nic jiného než počátek plánovitého vyvražďování veškerého židovského etnika v těch zemích, jež se ocitly pod nacistickou okupační správou. Toto masové vyvražďování Židů jen kvůli jejich etnické příslušnosti se dělo na Východě nejprve brutálními popravami a následně došlo k urychlení „konečného řešení“ výstavbou vyhlazovacích koncentračních táborů, kde byli židovští muži, ženy a děti vražděni především v plynových komorách. I nadále se však praktikovaly jejich popravy zastřelením a nacističtí dozorci se neštítili ani mučení a vražd těmi nekrutějšími prostředky.

I když se už v roce 1941 na východní frontě vraždili Židé po desetitisících, oficiálně nacisté přistoupili k systematické protižidovské genocidě na všech jimi okupovaných územích až počátkem roku 1942. Rozhodnutí o tom padlo na konferenci nacistických špiček ve Wansee a tento zrůdný plán podléhal přísnému utajení. Hlavním organizátorem židovského holocaustu, jak se masové vraždění Židů později začalo nazývat, se tehdy stal šéf Hlavního úřadu říšské bezpečnosti (RSHA) a v té době i zastupující říšský protektor v okupovaných českých zemích SS Obergruppenführer Reinhard Heydrich (1904–1942).

Byl to právě on, kdo rozhodl, že se všichni protektorátní Židé budou shromažďovat v nově vybudovaném ghettu v Terezíně (původně uvažoval o zřízení tohoto ghetta v Táboře), neboť podle jeho názoru byly v tomto městě pro tento účel nejlepší podmínky, a to ze dvou důvodů:

1. pevnostní valy bývalé pevnosti Terezín znesnadňovaly možné útěky vězňů a město bylo vybudováno symetricky, takže rovné a široké ulice umožňovaly dobrý přehled o tom, co se v něm děje;

2. blízko Terezína se v Bohušovicích nad Ohří nacházela důležitá železniční trať z Prahy do Ústí nad Labem, což umožňovalo bezproblémové transporty Židů.

Ale 27. května roku 1942 byl na Heydricha v Praze spáchán atentát, při němž byl zraněn a o týden později na vážné pooperační komplikace zemřel. Jeho plán odsunu protektorátních Židů do Terezína to však nezastavilo a od 6. července roku 1942 začali být Židé vězněni v terezínských pevnostních prostorách, kasárnách a městských domech.

V protektorátu nacisté od roku 1939 Židy nejrůznějšími vyhláškami postupně vyloučili z veřejného, politického i akademického života a po skončení těchto opatření Heydrich v Terezíně připravil půdu pro vytvoření ghetta, kam Němci v polovině roku 1942 začali všechny příslušníky židovského etnika postupně deportovat. Na 3500 českých obyvatel Terezína proto bylo do léta roku 1942 vystěhováno a přesídleno jinam.

Pro účel ghettizace protektorátních Židů v Terezíně byly využity nejprve kasárenské bloky a poté i po Češích uvolněné byty. I když nacisté zpočátku tvrdili, že se Terezín stane jakýmsi vzorovým židovským městem s vlastní židovskou samosprávou, od počátku bylo zřejmé, že především půjde o velký sběrný tábor, jehož režim bude velice podobný drsným režimům nacistických koncentračních táborů se všemi atributy teroru ze strany německé táborové správy, kterou převážně tvořili příslušníci SS. Židé shromažďovaní v terezínském ghettu se tak stali vězni ve zcela bezprávním postavení a nacisté touto ghettizací navíc dosáhli jejich oddělení od ostatního obyvatelstva protektorátu.

Terezínské městské ghetto však primárně sloužilo ke shromažďování židovského obyvatelstva a k jeho dalšímu odsunu transporty na Východ. Na počátku jeho existence zde proběhly dvě hromadné popravy, a to za malicherné přestupky proti táborovému řádu. Později tyto přestupky nacisté řešili tím, že provinilce za trest posílali do sousední Malé pevnosti (sloužila jako věznice gestapa), což se rovnalo jistému rozsudku smrti, neboť jejich návrat byl nežádoucí a v Malé pevnosti se s nimi jednalo s bezprecedentní tvrdostí (šikanování, bití, mučení, týrání hlady atd.). Na konci pak byla buď poprava oběšením či zastřelením, nebo ubití některým z esesáckých dozorců.

Do konce roku 1942 bylo z protektorátu do Terezína deportováno přes 7000 Židů a dalších 10 000 z Německa a Rakouska. Později jich však začalo přibývat. Odsud se zároveň začaly vypravovat železniční transporty na Východ do vyhlazovacích ghett v Polsku a poté i do nacistických vyhlazovacích táborů (především do Osvětimi-Birkenau).

Ale brzy se ukázalo, že příchozích transportů do Terezína je mnohem více než těch, které odsud byly odesílány pryč. To mělo za následek, že kapacita Terezína záhy dosáhla 50 000 osob, což začalo mít fatální dopady na ubytovací, vyživovací i hygienické podmínky, jež se neustále zhoršovaly, a trvalo nějaký čas, než se život v terezínském ghettu takříkajíc ustálil. A poněvadž byla přijímána především věkově starší populace, automaticky se zvyšovala i úmrtnost vězňů.

Pro vysoké počty zemřelých byli nebožtíci nejprve pochováváni v masových hrobech a od září roku 1942 spalováni v nově vybudovaném krematoriu, které se nacházelo mimo ghetto. Papírové urny s popelem zesnulých se ukládaly do kolumbária urnového háje, jenž se nacházel poblíž centrální táborové márnice. V roce 1944 však většina těchto papírových uren (udává se počet kolem 22 000) skončila v řece Ohři, kam je esesáci přikázali naházet. Tím chtěli zničit důkazy o vysoké úmrtnosti, která v terezínském ghettu panovala.

Do konce druhé světové války tu podle dochovaných matrik zemřelo kolem 33 000 židovských vězňů čili téměř pětina těch, kdo tímto ghettem, či spíše koncentračním táborem prošli. Mimo jiné to svědčí o tom, jak nelidské podmínky zde vládly, nemluvě o brutalitě esesáků, kteří s židovskými vězni krutě zacházeli.

Táboru velela nacistická komandatura v počtu asi 30 osob. Esesáci se svými rodinami bydleli v luxusních bytech na okraji Terezína a v ghettu se chovali jako nadřazená vrchnost přezíravě a často i surově. Všem mužským vězňům bylo nařízeno smeknout čepici, pokud na ulici potkali uniformovanou osobu (příslušníky SS a české četníky, kteří zde v počtu asi 150 mužů vykonávali strážní službu). Ženy se z téhož důvodu musely poklonit. Za nedodržení tohoto nařízení hrozilo provinilcům bití a mučení v nechvalně proslulých „bunkrech“ – sklepních prostorách táborové komandatury.

V Terezíně se postupně vystřídali tři esesáčtí velitelé ghetta: SS-Obersturmführer Siegfried Seidl, SS-Obersturmführer Anton Burger a SS-Obersturmführer Karl Rahm. Všichni se k vězňům chovali surově – k týrání pěstmi, kopanci nebo bičem nikdy neměli daleko – a svými rozhodnutími stupňovali represe. Dva z nich (Seidl a Rahm) byli po válce odsouzeni k trestům smrti a popraveni, Burger zmizel a nikdy nebyl za své zločiny potrestán. Další z vysoce postavených a bestiálních esesáků Göbrig byl zabit během květnového Pražského povstání (5. 5. – 9. 5. 1945).

Stejně krutý byl i táborový inspektor a zástupce velitele terezínského tábora SS-Obersturmführer Karl Berger, kterému podléhaly táborové bunkry, v nichž mučil vězně. Pálil je cigaretami na nahém těle, v zimě poléval studenou vodou, bil je rákoskou i pěstmi. Také on unikl spravedlnosti a nikdy nebyl dopaden.

Jeho nástupce SS-Scharführer Rudolf Haindl, jenž se rovněž dopouštěl týrání i vražd vězňů, takové štěstí neměl. Mimořádný lidový soud ho roku 1948 za zločiny proti lidskosti v Litoměřicích odsoudil k trestu smrti oběšením.

Ale větší část esesáků působících v terezínském ghettu a podílejících se na popravách a zločinech proti lidskosti trestům unikla. Buď po válce zmizeli, nebo je západní okupační mocnosti poválečnému Československu nevydaly. To je historická realita.

V Terezíně rovněž fungovala židovská samospráva, kterou řídila Rada starších, v jejímž čele stál „židovský starší“ (Judenältester). V této funkci se vystřídali tři vězni: Jakob Edelstein, dr. Paul Eppstein a dr. Benjamin Murmelstein. Holocaust z nich přežil pouze Murmelstein.

Rada starších se sice mohla starat o některé vnitřní záležitosti ghetta (např. o hospodářská zařízení, hygienu, o mrtvé a jejich pohřby, vnitřní evidenční administrativu aj.), ale byla zcela podřízena rozkazům táborové komandatury. Právě židovská Rada starších byla tím, kdo na pokyn esesáků sestavoval jmenné seznamy transportů na Východ. Nacisté jim pouze dávali některé upřesňující pokyny, například že přednostně mají být do transportů zařazováni staří a nemocní vězni, příslušníci židovské inteligence apod. Neuposlechnutí těchto příkazů se trestalo buď smrtí, nebo zařazením provinilců do nejbližšího transportu.

I když je pravda, že Terezín nebyl vyhlazovacím ghettem, jako tomu bylo například v polské Lodži nebo ve Varšavě, kde nacisté nechávali Židy záměrně vymírat nemocemi a hladem, přesto vládly v terezínském táboře velice tíživé podmínky pro přežití. Z pohledu esesáků byli Židé jen podlidé (Untermenschen) předurčení k vyhlazení po deportaci na východ.

„Konečné řešení“ se týkalo všech a bylo jen otázkou času, kdy a na koho přijde řada a půjde do transportu, kde už na něho v cílové stanici čekala smrt v plynové komoře, v lepším případě dočasný odklad, pokud byl při selekci vybrán k otrocké práci. Takový odklad se však týkal jen fyzicky zdatných jedinců nebo osob určených k výkonu profesí, které Němci potřebovali po již dříve zavražděných vězních nahradit.

Podle statistických údajů zveřejněných v knize K. Languse a J. Poláka Město za mřížemi (nakl. Urban-Baset 2006, str. 278–279), bylo do Terezína v letech 1941–1945 z protektorátu i jiných zemí deportováno kolem 140 000 osob (jiné odhady hovoří až o 155 000 osob). Z toho jich kolem 33 000 v ghettu zahynulo a téměř 89 000 jich odsud bylo transportováno do nacistických vyhlazovacích táborů.

Ze samotného protektorátu bylo do Terezína deportováno přes 73 000 osob z přibližně 92 000 Židů, kteří zde v roce 1941 žili. Tisíce dalších pak byly z Prahy, Brna a Ostravy odsunuty do vyhlazovacích táborů přímo. Z Terezína bylo po dobu existence ghetta vypraveno na východ celkem 63 transportů, v nichž bylo asi 87 000 lidí, i když ne všichni byli obyvateli protektorátu. Zpět se nakonec vrátilo jen něco kolem 3600 osob a necelých 7000 jich válku přežilo v Terezíně a další stovky se po osvobození ještě staly obětí epidemie skvrnitého tyfu. Několik tisíc židovských obyvatel protektorátu se pak vrátilo i z jiných nacistických koncentračních táborů.

Počet židovských obětí nacistického holocaustu jen z protektorátu je dnes odhadován přibližně na 73 000 – 80 000 lidí, ale konečné číslo mohlo být i vyšší. Celkový počet obětí nacistické antisemitské genocidy v Evropě se blíží šesti milionům zavražděných a umučených Židů.

To jsou otřesné statistiky svědčící o fanatické urputnosti Hitlerova nacistického režimu v přednostním vyhlazování židovského etnika. A nebýt porážky nacismu, byl podobný osud uchystán i slovanským národům, české obyvatelstvo nevyjímaje.

Plány na jeho likvidaci, vysídlení a germanizaci byly otevřeně koncipovány a proklamovány již v roce 1941 zastupujícím říšským protektorem Reinhardem Heydrichem, ale Němci českou genocidu odkládali až na poválečné období v přesvědčení, že jako vítězové druhé světové války budou mít dost času vymazat český národ z mapy Evropy.

Stručná a děsivá řeč čísel však nic nevypovídá o nesmírném utrpení, které židovští vězni v Terezíně prožívali. Rodiny zde byly od sebe brutálně odtrženy (existoval oddělený mužský a ženský táborový blok) a vydány napospas boji o přežití. Nejhorší ovšem bylo, že se v tomto strašlivém prostředí ocitly i děti, které pak většinou rovněž skončily ve vyhlazovacích táborech. Nacističtí vrazi nedělali mezi Židy žádné rozdíly a sám jeden z nejbližších Hitlerových důvěrníků Reichsführer a šéf SS Heinrich Himmler (1900–1945) vydal směrnici k zabíjení židovských dětí s odůvodněním, že nelze nechat naživu potenciální mstitele a protižidovská „opatření“ musejí být provedena bez jakýchkoli výjimek.

Vězni se v terezínském ghettu ocitli pod permanentním psychickým tlakem a z něj vyplývajícím stresem. Dospělí muži od 18–65 let byli donuceni těžce pracovat, o což se starala hospodářská správa ghetta. Zpracovávalo se tu hlavně dřevo, byly zde opravny strojů a kovárny, vyráběly se tu vojenské rukavice a existoval i esesácký velkostatek, jehož produkty byly výhradně určeny příslušníkům SS. Stavěla se vlečka z Terezína k nádraží do nedalekých Bohušovic, aby bylo možné transporty vypravovat přímo z ghetta. Budovaly se přípojky ke kanalizaci, rozšiřovala se vodovodní síť a stavěla silnice vedoucí z ghetta ke krematoriu. Židovští vězni pracovali i v některých továrních provozech v Litoměřicích.

Problém byl se zásobováním jídlem, které často pro všechny internované obyvatele ghetta nestačilo. Všudypřítomnou hrozbou tu byl hlad, navíc byla vězeňská strava velice chudá a jednotvárná a mnoho vězňů, zvláště těch starších, umíralo na podvýživu nebo choroby způsobené nedostatkem vitaminů a dalších živin, které jejich organismus postrádal. K snídani bývala náhražková káva s kouskem suchého chleba, k obědu řídká pohanková nebo krupicová polévka, někdy též vodová omáčka s několika bramborami, k večeři suchý chléb, někdy namazaný tenkou vrstvou margarínu nebo paštiky. Pokud později do tábora přicházely balíčky s potravinami od Mezinárodního červeného kříže, esesáci si je mezi sebou rozebírali a na vězně se dostaly jen zbytky.

Na příděly se stály dlouhé fronty, takže i teplé jídlo dostávala většina vězňů už studené a zesláblejší lidé trpěli častými průjmy. Proto bylo běžné, že nemocní a staří vězni byli do transportů na Východ zařazováni přednostně, neboť esesáci se báli epidemií úplavice a cholery, jež v terezínském ghettu neustále hrozily.

Když v létě roku 1944 měla do Terezína přijet mezinárodní inspekce Červeného kříže, nacistická táborová správa nařídila celé ghetto vyčistit, vyzdobit a předvést fyzicky zdatnější vězně jako spokojené obyvatele vzorového židovského města. Také byl vydán přísný zákaz hovořit o transportech.

Vybraní vězni byli čistě oblečení a museli se před komisí tvářit spokojeně a šťastně. Ten, kdo by cokoli z těchto nařízení porušil, musel počítat s těžkým trestem a zařazením do nejbližšího transportu. Také představitelé židovské samosprávy, která byla zcela podřízena esesáckému vedení ghetta, se museli ukázat v co nejlepším světle a od velitele tábora obdrželi přesné instrukce o tom, co mají říkat a jak se mají chovat. Za nedodržení těchto instrukcí měl následovat jediný trest – poprava.

Mezinárodní komise Červeného kříže tak 23. června roku 1944 viděla jen spokojené Židy korzující po městě a zhlédla i dětské představení připravené pro účel této návštěvy (jednalo se o operu Brundibár). Všude byl vidět dostatek jídla a v narychlo vybudované a vybavené „kavárně“ seděli vězni a v klidu popíjeli kávu. Rovněž táborová nemocnice byla podle názoru členů komise v uspokojivém stavu. Není divu, těžce nemocní vězni byli včas odklizeni jinam.

Tato komedie se nacistům vyplatila. V Terezíně byl jimi o dva měsíce později dokonce natočen i propagandistický film z „dětského domova“, „koupaliště“ a dalších míst „zábavy a odpočinku“. To, že se jednalo jen o kulisy k oklamání kontrolní mise Červeného kříže a filmařů, není třeba zdůrazňovat. Tento film vylíčil terezínské ghetto bezmála jako idylické lázeňské městečko.

Bohužel mezinárodní komise složená ze zástupců neutrálních států tuto podlou hru nacistů neprohlédla a odjížděla z Terezína spokojená s tím, co viděla. Do světa pak byla vypuštěna zpráva, že Terezín je vcelku poklidnou židovskou komunitou, kde se všichni mají dobře a je o ně náležitým způsobem postaráno. V Terezíně se mezitím vše rychle vrátilo zpět ke starým koncentráčnickým pořádkům.

Ke konci války už bylo jasné, že v ní bude nacistické Německo poraženo. V Terezíně se chystalo vyklizení ghetta, v němž ještě žilo 17 000 vězňů. Je pravděpodobné, že i tyto vězně chtěli nacisté zlikvidovat. V lednu roku 1945 se zde totiž začaly budovat dvě podivné stavby a u jedné z nich vzniklo podezření, že má jít o velikou plynovou komoru, která mohla pojmout až několik tisíc lidí najednou. Další stavební úpravy zase měly vybudovat hermeticky uzavřený prostor, který by pak bylo možné nejen zatopit vodou, ale mohl sloužit i jako masové popraviště.

Poválečné dohady odborníků nad touto nedokončenou ohrazenou plochou hovořily o tom, že kdyby tam byli nahnáni všichni zbývající vězni z ghetta, nedalo by esesákům příliš práce je z okolních hradeb kulometnou palbou všechny postřílet. Z tohoto hermeticky uzavřeného prostoru by totiž nikdo neměl šanci uniknout.

Ale ani jedna z těchto podivných staveb už nebyla dokončena, a tak jejich plánovaný účel zůstal neznámý. Podezření, že to měly být likvidační prostory pro masové popravy, však zůstalo. Nebylo totiž tajemstvím, že se v ghettu nachází i skladiště kyanovodíku, v Terezíně naštěstí používaného jen k odvšivování. V nacistických vyhlazovacích táborech však byly krystaly kyanovodíku hlavním smrtícím prostředkem v plynových komorách.

Jestli měla být menší nedokončená terezínská stavba opravdu plynovou komorou, nebylo nikdy bezpečně doloženo. Přesto tomu leccos nasvědčovalo. V táborových železářských dílnách se například začaly vyrábět speciální dveře s hermetickým uzávěrem, které se daly otevírat jen zvenčí. Také se tu vyráběly železné mřížky do větracích otvorů, jež vypadaly jako sprchové koncovky. Ty v plynových komorách zadržovaly krystaly kyanovodíku a smrtící plyn se odtud šířil dovnitř.

Pokud byl tento zločinný proces v terezínském ghettu opravdu plánován, k jeho uskutečnění naštěstí nedošlo. Nacisté to už nestihli a 1. května roku 1945 přešla kontrola tábora pod Červený kříž, a to hlavně kvůli epidemii skvrnitého tyfu, kterou se nacistům nedařilo zastavit.

Terezín se v letech 1941–1945 stal městem nezměrného utrpení desetitisíců lidí a domy, které tu po válce zůstaly, už navždy ponesou pečeť hrůz, kterých byly jejich zdi svědky. Toto ghetto však bylo „jen“ přestupní stanicí k téměř jisté smrti, o čemž svědčí fakt, že z desetitisíců židovských obyvatel protektorátu, kteří byli z Terezína deportováni do nacistických vyhlazovacích táborů, se jich vrátilo jen přibližně 5 %! Všichni ostatní zahynuli.

Ale v terezínském ghettu byli také vězněni Židé jiných národností, jako například Němci, Rakušané, Dánové, Nizozemci, Maďaři a Slováci. Zdejším táborem prošlo asi 155 000 lidí, z nichž válku nepřežilo kolem 120 000. Odhaduje se, že přímo v Terezíně zemřela asi pětina vězňů, kteří sem byli deportováni, ale přesná čísla už sotva kdy budeme znát.

Nacistická genocida židovského etnika se tak do historie zapsala jako nejkrutější masový zločin proti lidskosti, jaký svět do té doby nepoznal. A smutným faktem je, že ne všichni, kdo za toto vraždění nevinných lidí nesli odpovědnost, byli po válce potrestáni, ať už šlo o plánovače, organizátory, či vykonavatele tohoto masového zločinu.

Konec ukázky