Přeložil:

ONDŘEJ MAREK

Nancy Holder: Kráska a zvíře: Někteří ztratili vše

Vydání první

Copyright © & TM 2015 CBS Studios Inc. All rights reserved.

This translation of Beauty and the Beast: Some Gave All, first published in 2015, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd of 144 Southwark Street, London SE1 OUP, England.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1970. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Beauty and the Beast: Some Gave All vydaného nakladatelstvím Titan Books, a division of Titan Publishing Group Ltd, Londýn v roce 2015

Český překlad © 2015 Ondřej Marek

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © & TM 2015 CBS Studios Inc. All rights reserved.

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0241-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0242-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Nancy Holder

KRÁSKA A ZVÍŘE

(ukázka)

Někteří ztratili vše

Na motivy stejnojmenného seriálu Rona Koslowa

z produkce Sherri Cooper a Jennifer Levin

Od chvíle, kdy jsme se potkali,

jsme věděli, že to navždy změní náš život.

Zachránil mi život

a ona zachránila ten můj.

Jsme si souzeni,

ale víme, že to nebude jednoduché.

Přestože je rozumné zůstat každý zvlášť,

riskujeme vše, abychom byli spolu.

Kapitola první

Ještě nesvítalo. New York sice nikdy nespal, ale newyorští detektivové a lékaři ano.

V Greenwich Village leželi v objetí Catherine Chandlerová a Vincent Keller a snili o horách, domku a psu – malém pejskovi, protože ti větší, na rozdíl od Cat, neměli Vincenta příliš rádi.

Vincentovi dva bratři hráli na dvorku fotbal, Catherinina matka a otec seděli na verandě a prohlíželi si album s fotkami ze svatby Cat a Vincenta. Ve snech je však čas pouhou iluzí, svatba se konala pod skvostnou klenbou rudých růží, květů tařicovky barvy slonoviny a droboučkých kvítků nevěstina závoje svázaných krajkou.

Družičky Tess Vargasová a Heather Chandlerová se oděly do šatů ústřicově bílé barvy zdobených krajkou, zatímco svědek Džejtý Forbes měl na sobě smoking, stejně jako ženich. Nádherná Cat v bílé saténové róbě bez ramínek, zahalená závojem uchyceným čelenkou ze sladkovodních perel, držela v rukou kytici rudých růží. Štíhlý krk jí krášlil těsný perlový náhrdelník, v jehož středu vynikal přívěsek s chimérou, který patřil její matce.

Od zlatých snubních prstenů se odrážely sluneční paprsky, pak bylo manželství Vincenta a Catherine prohlášeno za uzavřené. Konečně, ráj na zemi.

Zvedni mě…

Vincent uchopil Catin obličej do dlaní a ona je přikryla svými. Jejich rty, sametovější než plátky růží, se dotkly. Byl to druhý nejlepší den jejich života. Ten nejlepší přišel toho rána ve skladišti, kdy se poprvé setkali.

Pojď se mnou…

V New Yorku se Cat samým štěstím téměř probudila. Položila hlavu na Vincentovu hruď, jeho paže se ovinuly kolem ní a pravidelný tlukot jeho srdce ji znovu ukolébal ke spánku.

Vincent cítil vůni Catherininých vlasů a kůže a ve spánku ji držel s jistotou, že tam skutečně je. Tvrdé rysy jeho tváře zjemnil úsměv. Blaho, skutečné blaho, těžce vybojované.

Jejich láska prošla náročnými zkouškami a nyní se Catherine a Vincent, zbožňovaní a vzácní jeden druhému, vzali v horách za přítomnosti rodin a jejich malého psa, v den, kdy se po nebi klenuly duhy. Jejich svazek byl jejich hrncem zlata na konci duhy, jejich vítězstvím.

Vzdej se červánkům…

Kterému z nich se však ten sen zdál?

O něco blíže okraje města Tess Vargasová vstala z postele Džejtýho Forbese, začala se oblékat na cvičení a pomyslela si: Ten polda z L. A. brzy přiletí. Pojídač tofu. Cat mě zabije. Džejtý se zavrtěl a Tess na něj pohlédla a zabolelo ji u srdce. Přešli z prvotního romantického rozechvění do fáze klidnějšího, komplikovanějšího, dlouhodobého vztahu. Tess si jen nebyla jistá, jestli v sobě mají to, co je pro něj potřeba. Jestli to má v sobě ona. Možná v tom tkvěl důvod jejího neslavného skóre s muži. Vzpomněla si na Joea Bishopa, svého bývalého šéfa a ženatého přítele, a trhla sebou, zatímco si zapínala hodinky. Popadla ručník a lahev s vodou. Její románek s Joem byl opravdu katastrofa. To se tehdy načas zbláznila?

Po Džejtým šílela, ale dával jejich vztah nějaký hlubší smysl?

Do mysli se jí začaly vkrádat detaily, jimž se bude muset během dne věnovat ve snaze vyřešit řadu hrůzných vražd, které jsou možná nějak spojené s bestiemi. Zatím se jich stalo šest. Starosta a město naléhavě požadovali nějakou akci. Ona byla služebně nejmladší kapitán okrsku, takže nebylo těžké uhodnout, koho předhodí šelmám, když se nedostaví výsledky.

No, alespoň Cat pochopí, proč přiletí ten jogínský polda. Možná.

Jo, nejdřív mě Cat zabije, pomyslela si Tess.

Sklonila se, aby políbila Džejtýho na tvář, pak zaváhala, napřímila se a odešla.

Jakmile za sebou Tess zavřela dveře, Džejtý přestal předstírat spánek a otevřel oči. Po pravdě? Byl vzhůru už celé hodiny. Díval se, jak sebou Tess mele a převrací se.

Před chvilkou věděl, že se obléká, ale měl oči zavřené, protože už netušil, jak s ní má mluvit. Moc jim to neklapalo a on nevěděl proč. Jeho zkušenosti se ženami byly velice omezené. Přiznával si, že je v tomhle zaostalý. Více než deset let se snažil ze všech sil, duševních i emocionálních, aby udržel Vincenta v bezpečí. Teď se jeho nejlepší přítel z ulity dostal, ale Džejtý z té své ještě tak docela ne. Sara, asistentka na jeho katedře a krátce i jeho přítelkyně, mu nikdy neodpustila, že nepřišel na setkání s jejími rodiči. Jeho hraný záchvat kašle prohlédla. Nerozzlobilo ji ani tolik to, že se neukázal, ale to, že jí do očí zalhal. Ale jak jí mohl povědět, že musel řešit nouzovou situaci, která se týkala bestií?

Když vedl naposledy s Tess něco jako debatu o jejich vztahu, Tess ho obvinila, že couvá. Jemu připadalo, že to ona je odtažitější. Zdálo se, že se dostali do spirály a jeden druhému se čím dál víc vzdalují.

Chtěla mě jen políbit na rozloučenou… a pak to neudělala?

Protože měl zavřené oči, nevěděl.

Posadil se a položil ruku na její stranu postele. Teplo jejího těla už vyprchalo. Nešťastně se rozhlédl kolem sebe. Když Tess v bytě nebyla, připadal mu tak prázdný.

Někdy mu však připadal ještě prázdnější, když tam byla.

V Bronxu se probudil stařec a pohlédl na kalendář. Dnešek byl tím dnem. Maurice Riley se rozplakal. Od chvíle, kdy jeho dcera zemřela, pro něj téměř každý den začínal hlubokým, všeprostupujícím smutkem.

Teprve v poslední době však s ránem přicházel pláč. Protože nevěděl jak ani proč. Výkon služby, řekli mu. Dopis, který nedávno obdržel, však vyprávěl jiný příběh.

Hrůzostrašný příběh.

Pokud odpovědi přinesou spravedlnost, jak dopis sliboval, pak je chtěl slyšet. Ale jestli ne… dokázal by s tou pravdou žít?

Nemusím si dělat starosti s tím, že bych s něčím žil příliš dlouho.

Lékaři dávali panu Rileymu půl roku.

Naproti ložnici Aliyah Patelové se plížila nestvůra.

Šourala se po rampě opuštěného skladiště na druhé straně ulice už celou věčnost. Byla vysoká jako gorila, vrčela jako tygr a její stín se roztřeseně pohyboval po stěně pokoje, kde překrýval Aliyiny kresby domů s jabloněmi a stužkami kouře stoupajícími z komínů a mámy a táty v nebi, s křídly, svatozáří a se šťastnými obličeji. Silueta pulzovala jako tep srdce, mizela a zase se objevovala. Nestvůra máchala pažemi, jako by plavala, a na jejich koncích se rýsovaly ne prsty, ale drápy, které znovu a znovu protínaly stíny a cupovaly noc na kousky.

Nestvůra něco hledala.

Ne něco. Někoho.

Hledala ji, Aliyah Patelovou, sirotka, osmiletou holčičku, která žila s tetou Indirou.

I když se příšera hrbila, byla obrovská, rychlá a plně zaujatá svým cílem. Pátrala. Lovila. Protože Aliyah zlobila a teta Indira ji mnohokrát varovala, že jestli se nezačne chovat slušně, přijde si pro ni strašidlo.

Aliyah se třásla v posteli, s pokrývkou přitaženou až k bradě. Velké hnědé oči se jí plnily slzami, zadržovala dech, křížila všechny prsty a poté i palce, aby si připomínala, že nesmí vydat ani hlásku. Přesně tak to dělala, když si teta Indira potřebovala odpočinout. Když teta Indira neměla klid na odpočinek, bylo to opravdu špatné.

Ale ne tak špatné jako tohle.

Stále to vrčelo na rampě. Už to však neznělo jako tygr. Aliyah nevěděla, jako co to zní. Takový zvuk nikdy neslyšela, ani ve strašidelném filmu. Ani ve zlém snu.

Měla víc zlých snů, než si lidé uvědomovali. Mrzelo ji, že je taková rošťačka. Že udělala tetě Indiře ze života peklo. Že není taková, jak o ní tvrdili – roztomilá, hodná holčička. Chápala, proč dostává nařezáno.

Vidělo ji to přes zeď. Aliyah to prostě věděla. Stejně jako teta Indira, která jako by měla oči i vzadu. Vždycky Aliyah přistihla, když dělala nějaké lumpárny, třeba když kradla plátky sýra. Ale ona prostě jen měla velký hlad.

Snažila se dýchat. Nemohla se ani hnout. Byla si jistá, že jí přestalo bít srdce. Začínala dostávat závrať, jako by se točil celý pokoj.

Víčka se jí zachvěla. Lež klidně. Lež klidně.

Sledovala stín. Tam! Tam byl!

Ne, už zase zmizel. Nebo byl neviditelný.

Stále ji to hledalo. Věděla to. Cítila to.

I ona se uměla stát neviditelnou. Byla to její zvláštní schopnost a někdy jí pomohla, aby se vyhnula problémům. Ne často, ale když fungovala, bylo to skvělé. Nadechla se a aktivovala ji. Jestliže chtěla zůstat neviditelná, musela být tiše jako myška. Musela se dívat k zemi. Nerozbíjet věci a neříkat, že má hlad. Také musela říkat lidem v nemocnici, že upadla.

Něco zaškrábalo na stěnu jejich domu. Prudce sebou škubla a zalapala po dechu. Pera postele zaskřípala a Aliyah zafňukala.

Prozradila se. Teď bude nestvůra vědět, že tu leží.

Srdce jí silně bušilo v hrudi. Tlouklo tak rychle, až to bolelo. Hlava se jí točila a motala víc než kdy předtím. Nemohla se přinutit vydechnout starý vzduch z plic. Připadala si, jako by byla uvězněná pod příkrovem ledu a dusila se vlastním strachem.

Kdyby zavolala tetu Indiru, kdyby vykřikla –

Dostala by se do potíží?

Na tom stejně nezáleželo. Nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku. Držela překřížené prsty, palce a nyní skrčila i palce nohou. Snažila se zavřít oči, ale stále se jí otevíraly. První pravidlo neviditelnosti zní: Když nevidíte je, oni nevidí vás.

Ale nedokázala udržet oči zavřené. Příliš se bála. Protože když je nevidíte, nevíte, kdy vás pronásledují.

Víčka se jí chvěla, stáhla se do samého kouta postele, ale zapomněla přitom na noční stolek, plastovou lahev s vodou a lampu ve tvaru baleríny. Lahev s vodou spadla a kutálela se po podlaze.

Na stěně se rýsovala silueta hlavy. Teď tomu Aliyah dala. Příšera bude vědět jistě, že tu je.

Hlava se pohnula doleva, doprava, pak přímo vpřed. Nahlížela dovnitř.

Pak pohlédla k zemi.

Aliyah z koutků očí stekly slzy, hryzala si spodní ret, aby nekňourala. Nestvůra ji nespatří. Pokud tedy nevidí ve tmě. Možná přišla, protože Aliyah tolik zlobila. Rozbíjela věci. Dělala hluk. Otravovala.

Okno zarachotilo.

Nechci zlobit. Snažím se být hodná.

Usilovně se hryzala, aby neplakala. Na spodním rtu se jí objevila krůpěj krve.

Buch, buch, buch.

Omlouvám se. Moc se omlouvám. Už nikdy nebudu krást plátky sýra.

Měla by zavolat tetu.

Zavolat. Můžu zatelefonovat. Vždycky mi říkali, že kdybych potřebovala pomoc, mám vytočit 911.

Telefon měla na nočním stolku. To by bylo lepší. Neobtěžovala by tetu Indiru. Až na to, že některé věci byly soukromé, a kdyby o nich mluvila, teta by se moc zlobila. Tohle však bylo něco jiného. To věděla i ona, přestože neměla ani tolik chytrosti, aby uměla po desítkách napočítat do stovky.

Aby uchopila telefon, musela by si nejprve uvolnit překřížené prsty a palce. Potom by musela pomalu natáhnout ruku k nočnímu stolku.

Nedokázala se přinutit k pohybu. Ležela bez hnutí a s námahou dýchala.

Ticho.

Potom spadl obrázek její mrtvé mámy, který visel u okna, a sklo na něm se rozbilo. Aliyah sebou trhla a stiskla prsty ještě silněji, aby kříže držely pevněji. Nedokázala zadržet jedno slabé zakňourání.

Buch.

Buch.

Buch.

Ticho.

Něco udělá. Popadne telefon, nebo vyběhne z postele, nebo začne křičet. Aby však něco z toho udělala, musela by nejprve přestat být neviditelná, což by mohl být ten nejhorší nápad, a Bůh ví, že zdravý rozum jí nechybí. Takže bude počítat do sta, než se rozhodne.

Kdyby si tak jen pamatovala, jak jdou ty desítky za sebou. První je deset, pak dvacet…

Dostala se ke třiceti, než se okno roztříštilo.

Kapitola druhá

BRONX

Cat zhasla motor a strčila si klíčky do kapsy. Vincent už mezitím vystoupil z policejního auta a čekal na ni ve sněhu. Ve svém černém obleku a s tmavomodrou kravatou vypadal úžasně, černý vlněný kabát dlouhý do půli lýtek měl rozevřený, jak mu ho napínala široká ramena. Stejně jako Cat, i jemu chránila krk šála a krátké hnědé vlasy mu zakrývala černá pletená čapka. Její vlastní čepice měla zelenomodrou barvu a zdobila ji háčkovaná květina s korálky. Nebyla právě podle jejího vkusu, ale popadla ji v rychlosti, protože hrozilo, že se opozdí. Heather ji přesvědčila, aby si ji pořídila, když spolu v sobotu ráno v rámci udržování sesterských vztahů poseděly u kávy a vyrazily na nákup oblečení. Měla v úmyslu si ji sundat, než se setkají s Mauricem Rileym. Pro tuto vážnou událost byla příliš rozverná.

Oba se probudili s úsměvem na tváři, pak se smáli Heatheřiným kupkám látek a peří, zatímco Cat vařila kávu a Vincent připravoval snídani. Heather navštěvovala Akademii designu Silverado se zaměřením na módní návrhářství. Také opět pracovala na částečný úvazek jako koordinátorka společenských akcí. Pro každou ze svých činností potřebovala mnoho věcí, které nechávala v obývacím pokoji a/nebo ve své ložnici, protože je měla „rozpracované“. Něco tvořit bylo zajímavé. Ale uklízet po tom? To už moc ne.

Chaos, který panoval v Catině bytě, odpovídal chaosu v jejich životech – New York děsil nový druh nestvůry. Něco rozdrásalo šest lidí během šesti týdnů – surově, nelítostně, nelidsky. Bestie. Muselo to být tak. A přesto ji Vincent nedokázal vystopovat, natož popsat, jaká nová ohavnost se to zrodila… a kdo ji vytvořil. Navštívil všechna místa činu, aktivoval své stopovací smysly a čekal, až se v nich nashromáždí detaily, které se pak spojí dohromady a jasně mu ukážou obrázek toho, co se přihodilo. Ani v jednom z oněch šesti případů se žádná vidina nedostavila. Cat ani Vincent nevěděli, co to má znamenat, a dost je to trápilo. Představit si důsledky bylo příliš hrozné: Buď se jednalo o jiný druh bestie, kterou Vincent nedokázal odhalit, nebo se jeho zvířecí schopnosti měnily – opouštěly ho a nechávaly ho vůči nové hrozbě bezmocného. Pravda, v minulosti už se potýkali s nepřáteli, jejichž tvář neznali. Ale tohle bylo jako Muirfield posílený steroidy.

Džejtýho testy na biologické změny Vincentova těla skončily s negativním výsledkem. Biochemik je ujistil, že Vincent je stále Vincent. Ale co když Džejtý prostě nedokázal změřit novou mutaci Vincentovy fyzické stránky?

Manhattan mezitím volal do zbraně a stěžoval si na nedostatek výsledků práce newyorské policie. Každý den se konaly protesty a demonstrace, lidé se scházeli v Central Parku a před stopětadvacátým okrskem s transparenty jako ZACHRAŇTE NAŠE MĚSTO a TERORISTÉ MEZI NÁMI? Mluvilo se o tom, že by občané mohli vzít spravedlnost do vlastních rukou a že někdo musí něco udělat, protože poldové jsou k ničemu. Ty řeči naháněly hrůzu.

Zavolala Tess.

„Dobré ráno, šéfko,“ řekla Cat do telefonu, když vystoupila ze služebního auta. Pod botami jí zakřupal špinavý sníh. Lednový New York byl plný šedohnědé břečky, kterou občas zakryly cukrově bílé vločky. Doufala, že bude zase brzy sněžit.

„Máme další. Šťastnou sedmičku.“

Cat pohlédla na Vincenta. Jeho zasmušilý výraz se změnil na pochmurný. Věděla, že slyší Tess stejně zřetelně, jako by nová kapitánka stopětadvacátého newyorského policejního okrsku stála vedle něj. Díky „vylepšením“, kterými Catin biologický otec Vincenta obdařil, mohl Vincent přesměrovat více krve do toho z pěti smyslů, který právě potřeboval posílit. V tuto chvíli šlo o sluch. Dělal to naprosto přirozeně – byl to skutečný predátor stojící na vrcholu potravního řetězce. Tedy býval jím, dokud ho šest záhadných vražd nepřimělo k pochybám, zda své postavení neztrácí.

„Stejná jako ty ostatní?“ zeptala se Cat.

„Horší. Mnohem, mnohem horší. Ten nový asistent patologa pozvracel celý klíčový důkaz. Mně přišly na mobil fotky, ze kterých jsem musela běžet na záchod i já. Musíme tu věc chytit rychle.“

Cat se zamračila. „Známe totožnost oběti?“

„Ještě ne, ale tahle je konečně v naší jurisdikci. Teď tam jedu. Myslela jsem, že zavolám a zeptám se tě, jestli nám to může v nějakém směru pomoct osvětlit pan Riley. Už jsi s ním mluvila o tom jeho dopisu?“

„Právě jsme dorazili. Jakmile s ním promluvíme, ozvu se.“

„Dej vědět.“ Tess zavěsila. Byla dobrou kapitánkou, přesně takovou, jakou traumatizovaný stopětadvacátý okrsek potřeboval, ale Cat věděla, že její nejlepší přítelkyně pociťuje tlak povýšení v tu nejhorší dobu, jakou historie boje se zločinem v New Yorku pamatovala za poslední léta. Tess právě teď nepotřebovala mít na talíři případ masově vraždící bestie.

To vlastně nikdy.

Cat se připojila k Vincentovi u obrubníku a schovala telefon do kapsy. Všimla si smutku v jeho očích. Držel v rukou chráněných rukavicemi krabičku z třešňového dřeva a tvářil se jako topící se muž, který plave v ledovém moři a svírá kus klády.

„Nevím, proč nedokážu vystopovat toho, kdo to dělá,“ vydechl Vincent s pocitem viny a přehnané zodpovědnosti.

Cat mu položila ruku na paži. „To je v pořádku, Vincente.“

Ale nebylo. Ona, on, Džejtý i Tess, všichni věděli, že situace se jen zhorší, pokud se newyorská policie bude muset spoléhat na tradiční metody řešení zločinů, aby to řádění zastavila. Kolik let všichni čtyři tajili důkazy, aby se svět nedozvěděl o existenci bestií? Jednali tak nejen proti zájmům stopětadvacátého okrsku, ale všech newyorských bezpečnostních agentur včetně FBI. A součástí FBI byl i její biologický otec, Bob Reynolds, hlavní postava Muirfieldu, jak znělo krycí jméno programu pro vytváření netvorů. On sám omlouval své zločiny – zabíjení bestií i nevinných lidí – tím, že se jednalo o nevyhnutelnou součást jeho plánu na vyhlazení všech bestií z povrchu zemského. Ačkoliv přísahal, že své informace nikdy nezveřejní, protože chtěl chránit Cat, vždy existovala možnost, že mu jeho zvrácená logika našeptá něco jiného a on se rozhodne, že pro ni bude bezpečnější, když on odhalí vše, co ví. Pak by se Vincent mohl navždy rozloučit s jakýmkoliv náznakem normálního života.

„Džejtý už týden skoro nespí a snaží se přijít na to, co se děje,“ povzdechl si Vincent, jako by to byla jeho chyba.

Vše, co nějak souviselo s netvory, bral Vincent tak, jako by za to nesl zodpovědnost on, a ne vláda. Nesl velký díl viny v tom, že se díky svému souhlasu stal součástí Muirfieldu a sloužil jim jako pokusný králík.

„A jsem přesvědčená, že ten případ rozlouskne,“ odvětila Cat s jistotou, přestože uvnitř ji právě necítila. Každý nový zločin, který je nějakým způsobem spojený s předchozími, je pro policistu porážka.

Společně stáli před přízemním domkem, který, stejně jako oni, pamatoval lepší časy. Ze stěn se odlupovala špinavá bílá barva, veranda se propadala jako proražený fotbalový míč. Dveře zdobil motiv vlajky a vybledlá červená, bílá a modrá písmena hlásala: RILEYOVI, BŮH ŽEHNEJ AMERICE! I dopisní schránka měla stejné barvy. Cat pohlédla na krabičku, kterou Vincent držel.

„Tess jede na místo činu,“ řekla. „Může obhlédnout situaci. Máme konečně jeden případ v naší jurisdikci, takže je vyšetřující kapitán.“

Newyorský velitel policie zorganizoval pracovní skupinu, která se skládala z týmů pro vyšetřování zvláštních zločinů dodaných většími okrsky, ale vypadalo to, že většinu kapitánů zajímá spíš to, jak si chránit vlastní píseček, než spolupráce a snaha vraždy vyřešit. Tess jako služebně nejmladší kapitán se snažila mezi nimi nějak obstát. Vadilo jí, že nemůže odhalit vše, co ví – že ty vraždy jsou bezpochyby dílem bestie – a vypadalo to, že nikdo příliš nevěří ani těm několika detailům, o které se podělit mohla, což ji rozčilovalo ještě víc. Byla nová, a navíc žena. Tudíž z pohledu ostatních určitě nevěděla, co dělá.

Vincent kývl. „To je dobře. Díky Tess budeme mít přímý přístup k případu.“ Na tváři se mu neobjevila ani stopa emocí, o něž se nechtěl podělit. Cat ho znala velice dobře, věděla, že si něco nechává pro sebe, a přála si, aby se jí svěřil. Viděli jeden druhého v nejtěžších chvílích… nebo si to alespoň myslela. Právě teď se však Vincent nacházel na bezútěšném místě, o kterém jí neřekl, a ona se tam k němu chtěla připojit. Ne kvůli tomu, že by potřebovala víc neštěstí a bolesti, ale věděla, že kdyby ji tam pustil, přinesla by mu světlo. Možná jen malý plamínek svíčky, ale dost na to, aby mu připomněla, že je milován. A že není sám.

„Podívej.“ Vydal se po štěrkové cestě a prošel pod rozviklaným dřevěným obloukem. Po obou stranách sníh pokrýval holé keře a statný dub, z jehož rozložitých větví visely dva dlouhé roztřepené provazy a odřené prkno – podomácku vyrobená houpačka. Zanedbaná, zapomenutá, nepoužívaná.

Na tu ale Vincent nekoukal. Napravo od cesty, bíle ojíněná mrazem, rostla rudá růže na jinak holém keři. Byla jasně karmínově rudá a zářila jako drahokam. Jaro v srdci zimy.

Zdálo se, jako by šeptala: I na nejtemnějším místě existuje naděje. Cat ji chviličku obdivovala, pak se otočila k Vincentovi, stáhla si rukavici a přitiskla mu dlaň na ledovou tvář.

„Měla jsem sen,“ řekla mu.

Vincent se pousmál. „Já také. Zdá se mi každý den.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Kapitola první

Kapitola druhá