(UKÁZKA)

Everything, Everything

Úryvek z Malého prince od Antoina de Saint-Exupéryho je přeložen Zdeňkou Stavinohovou (Malý princ, Albatros, 2002). Všechna práva vyhrazena.

Produced by Alloy Entertainment, LLC

Vydáno ve spolupráci s Rights People, Londýn.

Copyright © Alloy Entertainment and Nicola Yoon, 2015

Interior Illustrations by David Yoon

Childhood diary entry hand-lettered by Mayrav Estrin

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-880-1

ISBN mobi 978-80-7462-901-3

Mému manželovi, Davidu Yoonovi, který mi ukázal, že mám srdce.

A také mé úžasné, nádherné dceři Penny, díky níž vím, jak je veliké.

„Tady je to mé tajemství. Úplně prostinké:

Správně vidíme jen srdcem.

Co je důležité, je očím neviditelné.“

-Antoine de Saint-Exupéry, Malý princ

BÍLÝ POKOJ

PŘEČETLA JSEM MNOHEM víc knih než vy. A je úplně jedno, kolik jste toho přečetli. Já jich přečetla víc. Věřte mi. Měla jsem čas.

V mém bílém pokoji s bílými stěnami a leskle bílými policemi jsou knihy jedinými věcmi, které jsou barevné. Všechny knihy jsou úplně nové a mají pevnou vazbu – žádné bacily prolezlé knížky z antikvariátu u mě neuvidíte. Přicházejí ke mně Zvenku, dekontaminované a vakuově zabalené v igelitovém obalu. Ráda bych viděla stroj, co to dělá. Představuju si, jak každá kniha jede po bílém pásu k hranatému bílému stanovišti, kde ji robotické bílé paže zbaví prachu, vydrhnou, nastříkají a jinak sterilizují tak dlouho, až je nakonec jisté, že jsou dostatečně čisté, abych je mohla dostat do rukou. Když ke mně dorazí nová kniha, mým prvním úkolem je rozbalit obal, což je proces, který si žádá nůžky a více než jeden zlomený nehet. Pak napíšu své jméno na vnitřní stranu obálky.

MAJITEL: Madeline Whittierová

Nevím, proč to dělám. Není tu nikdo jiný kromě mé matky, a ta nikdy nečte, a přes den u nás bývá ještě Karla, a ta nemá na čtení čas, protože neustále sleduje, jak dýchám. Jenom zřídkakdy mám návštěvu, takže neexistuje ani nikdo, komu bych mohla své knihy půjčovat. Neexistuje nikdo, komu bych musela připomínat, že ta či ona zapomenutá kniha v jeho – nebo její – knihovně je moje.

ODMĚNA PRO PŘÍPADNÉHO NÁLEZCE (viz dole):

Tato část zápisu mi trvá nejdéle a u každé knihy se liší. Někdy u odměn dost popustím uzdu své fantazie:

⁰ Piknik se mnou (Madeline) pod jasnou modrou letní oblohou na louce poseté vlčími máky, liliemi a kopretinami a se spoustou pylu.

⁰ Čaj se mnou (Madeline) v majáku uprostřed Atlantiku během hurikánu.

⁰ Potápění se mnou (Madeline) u Molokini a pozorování havajského ostence klínovitého neboli humuhumunukunukuapuáa.

Někdy odměny nejsou ale zdaleka tak fantaskní:

⁰ Společná návštěva (se mnou, Madeline) antikvariátu.

⁰ Procházka po venku se mnou (Madeline) kolem bloku a zpět.

⁰ Krátký rozhovor se mnou (Madeline) o čemkoli, co budete chtít, na mé bílé pohovce v mém bílém pokoji.

Někdy je odměna jen:

⁰ Já (Madeline)

SCID

MOJE CHOROBA JE velmi, opravdu velmi vzácná. Jde o formu těžké kombinované imunodeficience, možná jste o ní slyšeli jako o nemoci dětí z bubliny.

V podstatě to znamená, že jsem alergická na svět. Cokoli mi může přivodit nějakou těžkou nemoc. Třeba nějaká chemická látka přidaná do čisticího přípravku, kterým by někdo utřel stůl a já bych se ho dotkla. Nebo něčí parfém. Exotické koření v nějakém jídle, které bych snědla. Mohla by to být jedna věc, nebo taky klidně všechny nebo žádná… nebo něco úplně jiného. Nikdo nezná spouštěče, ale následky známé jsou. Máma říkala, že když jsem byla mimino, málem jsem umřela. A tak mám takového SCID zaracha. Nevycházím z domu – už sedmnáct let jsem neopustila náš dům.

PŘÁNÍ K NAROZENINÁM

„FILMOVÝ VEČER NEBO kreslící Aktivity? Nebo Knižní klub?“ obrací se na mě máma, zatímco mi na paži nafukuje rukávek na měření tlaku. O naší nejoblíbenější večerní hře – Fonetickém scrabblu – se nezmiňuje. Vzhlédnu a hned vidím, že se na mne její oči už usmívají.

„Scrabble,“ odpovídám.

Dokončí nafukování rukávu. Obvykle mi měří tlak a vyplňuje denní zdravotní zprávu Karla, moje celodenní ošetřovatelka, ale máma jí dala dneska volno. Mám narozeniny a to vždycky trávíme celý den spolu – jen my dvě.

Mamka si bere stetoskop, aby mi změřila tep. Její úsměv rychle mizí a nahrazuje ho vážnější výraz zkušené lékařky. To je tvář, kterou její pacienti vídají nejčastěji – lehce odtažitá, profesionální a zúčastněná. Říkám si, jestli je mámina tvář dokáže uklidnit.

Impulzivně ji letmo políbím na čelo, abych jí připomněla, že tohle jsem jenom já – její nejoblíbenější pacient, její dcera.

Otevře oči, usměje se a pohladí mě po tváři. Když se narodíte s nemocí, která vyžaduje neustálou péči, pak je nejspíš opravdu dost prima, že je vaše máma lékařka.

O pár vteřin později se na mě už máma upřeně dívá, jako by mi chtěla oznámit, že má špatné zprávy. „Dnes máš velký den. Tak proč si raději nezahrajeme něco jiného, abys měla šanci vyhrát? Co třeba Aktivity?“

Protože se normální Aktivity nedají hrát jen ve dvou lidech, vymyslely jsme si vlastní verzi. Říkáme jí Čestné aktivity: jedna osoba kreslí a druhá hádá. Když obrázek uhodnete, bod dostane ten druhý člověk.

Podívám se na mámu úkosem. „Ne! Zahrajeme si scrabble, a tentokrát vyhraju!“ prohlásím sebejistě, i když samozřejmě nemám ani tu nejmenší šanci. Za celé ty roky, kdy s mámou scrabble hrajeme, jsem ji ještě nikdy neporazila. Když jsme hrály naposledy, neměla jsem ale k výhře daleko. Nakonec mě ale stejně vyloženě rozdrtila.

„Tak fajn,“ zatřese máma lítostivě hlavou. „Cokoli, co chceš.“ A pak znovu zavře oči a zaposlouchá se do stetoskopu.

Zbytek dopoledne strávíme pečením mého tradičního narozeninového dortu – vanilkového piškotu s vanilkovou cukrovou polevou. Když korpus vychladne, potřu ho jen tenounkou vrstvou polevy, jenom tak, aby sotva pokryla dort. Já i máma jsme totiž lidi, co dávají přednost piškotu před polevou. Do polevy pak ještě namaluju osmnáct bílých sedmikrásek a boky ozdobím ornamentem připomínajícím bílé záclony.

„Dokonalost sama.“ Máma mi nakoukne přes rameno, když mám hotovo. „Úplně jako ty.“

Obrátím se k ní. Na tváři jí září široký, hrdý úsměv, ale oči má plné slz.

„Ty. Jseš. Fakt. Tragická,“ říkám a potřu jí špičku nosu bílou polevou, takže se rozesměje a zároveň rozpláče ještě víc. Máma většinou takto emocionální nebývá, ale vždycky když mám narozeniny, bývá veselá a uplakaná zároveň. A když je ona veselá a uplakaná, pak já bývám veselá a uplakaná taky.

„Já vím,“ odpoví a rozhodí bezmocně rukama, „jsem vyloženě patetická.“ Pak mě obejme a pevně stiskne. Polevu mám až ve vlasech.

Moje narozeniny jsou oním dnem v roce, kdy si obě nejsilněji uvědomujeme, že jsem nemocná. Je to tím, že vnímáme, jak běží čas. Další rok, kdy jsem byla nemocná, a na obzoru ani kapka naděje na uzdravení. Další rok, kdy jsem propásla všechny věci, které jsou pro všechny ostatní lidi v mém věku tak samozřejmé – nemám řidičský průkaz, nevím, co to je první polibek ani ples, ani první zlomené srdce a ani první drobná autonehoda. Další rok, kdy máma neznala nic jiného než práci v nemocnici a starost o mě. Každý jiný den v roce se všechny ty chybějící věci ignorují lehce – nebo přinejmenším snadněji

A letošek je ještě o něco těžší než loňský rok. Nejspíš kvůli tomu, že mám teď osmnáct. Technicky vzato jsem dospělá. Měla bych opustit domov, měla bych odjet na vysokou školu. Mamka by se měla obávat syndromu prázdného hnízda. Ale kvůli SCIDu nejedu nikam.

Po večeři dostanu od mámy nádhernou sadu akvarelových pastelek, které mám na seznamu svých přání už celou věčnost. Přesuneme se do obýváku a usadíme se na turka před konferenční stolek. I to je součást našeho narozeninového rituálu. Máma zapálí jedinou svíčku na dortu a já zavřu oči a něco si přeju. A pak svíčku sfouknu.

„Co sis přála?“ ptá se mě hned, jakmile otevřu oči.

Ve skutečnosti existuje samozřejmě jen jedno jediné přání: kouzelný lék, který by mi dovolil, abych se mohla rozběhnout ven jako nějaké divoké zvíře. Ale tohle přání nikdy nemívám, protože jde o něco zhola nemožného. Jako by si člověk přál, aby i ve skutečnosti existovali víly, draci a jednorožci. Místo toho si přeju něco, co je reálnější než úspěšná léčba. Něco, u čeho je mnohem menší pravděpodobnost, že pak budeme obě smutné.

„Světový mír,“ odpovídám.

O tři kusy snězeného dortu později se pouštíme do scrabblu. A nevyhraju. A ani se výhře nepřiblížím.

Máma použije všech sedm písmen a k S. položí POKALIPS.

„Co to je?“ nechápu.

„Apokalypsa,“ odpoví a v očích jí hrají veselé plamínky.

„Tak to teda ne, mami. V žádným případě. To ti nemůžu uznat.“

„Ale ano,“ odpoví jenom.

„Mami, ale potřebuješ ještě jedno A. Takže fakt ne.“

„Pokalips,“ pronese jen efektně a ukáže na písmena. „Vždyť to skvěle funguje.“

Vrtím hlavou.

„P O K A L I P S,“ trvá na svém a schválně to slovo vyslovuje co nejdůrazněji.

„Ach bože, ty jseš teda tvrdohlavá,“ pronesu nakonec a rozhodím rukama. „Tak teda jo, tak jo. Beru to.“

„Jóó!“ Máma vítězoslavně vymrští do vzduchu pěst, zasměje se a začne zapisovat svůj teď už zcela nepřekonatelný výsledek. „Ty jsi prostě tuhle hru nikdy nepochopila,“ obrací se na mě. „Je to v podstatě hra o schopnosti přesvědčit druhé, víš.“

Ukrajuju si další kousek dortu. „To nebylo o schopnosti přesvědčit druhé. To byl podvod.“

„To je totéž,“ opáčí a obě se rozesmějeme.

„Zítra mě můžeš porazit v Aktivitách,“ dodává ještě.

Po mé prohře se přesuneme na pohovku a pustíme si náš nejoblíbenější film – Mladého Frankesteina. Sledování tohoto filmu patří také k našemu narozeninovému rituálu. Položím si hlavu do mámina klína, máma mě hladí po vlasech a pak se smějeme stejným vtipům úplně stejným způsobem, jak se jim smějeme už spoustu let. Takže kol a kolem, tohle přece není špatný způsob, jak strávit osmnácté narozeniny.

STÁLE STEJNÉ

KDYŽ PŘÍŠTÍ DEN ráno vchází do mého pokoje Karla, čtu si na bílé pohovce.

„Feliz cumpleanos!“ zvolá zpěvavě.

Odložím knihu a odpovídám: „Gracias.“

„Tak jaké byly narozeniny?“ zajímá se, zatímco si vybaluje věci ze zdravotnické tašky.

„Užily jsme si to.“

„Vanilkový dort s vanilkovou polevou?“

„Jasně.“

„Mladý Frankenstein?“

„Ano.“

„A tu hru jsi pak prohrála?“

„Jsme dost předvídatelný, co?“

„Ale prosím tě,“ odpovídá se smíchem. „Já vám jen závidím, že jste s mámou taková zlatíčka.“

Zvedne můj včerejší zdravotní záznam, rychle projede pohledem mámina měření a přidá k němu další list. „Rosa na mě v poslední době nemá vůbec čas.“

Rosa je Karlina sedmnáctiletá dcera. Podle Karly si byly hodně blízké, dokud se do hry nedostali kluci a hormony. Nedovedu si vůbec představit, že by se něco takového mohlo stát mně a mámě.

Karla se usadí vedle mě na pohovku a já k ní přistrčím paži, aby mi mohla natáhnout límec na měření tlaku. Očima sklouzne ke knize.

„Zase Růže pro Algernon? Copak u té knihy pokaždé nepláčeš?“

„Jednoho dne nebudu. A chci si být jistá, že přesně ten den ji budu číst.“

Zvedne oči v sloup a vezme mě za ruku.

S tou knihou jsem to jen tak bezmyšlenkovitě pleskla, ale vlastně mě napadá, jestli to tak opravdu není.

Třeba skutečně doufám, že jednoho dne, někdy, se věci změní.

ŽIVOT JE KRÁTKÝ™

RECENZE S PROZRAZENÍM ZÁPLETKY OD MADELINE

RŮŽE PRO ALGERNON OD DANIELA KEYESE

Prozrazení zápletky. Pozor! Algernon je myš. A umře.

Table of Contents

BÍLÝ POKOJ

SCID

DENNÍ ZDRAVOTNÍ ZÁZNAM

POČET DECHŮ ZA MINUTU

PŘÁNÍ K NAROZENINÁM

STÁLE STEJNÉ

ŽIVOT JE KRÁTKÝ™