Trhlina v čase

Nová Zimní pohádka

JEANETTE WINTERSONOVÁ

Ukázka z elektronické knihy

Přeložila Veronika Volhejnová

First published as THE GAP OF TIME: THE WINTER’S TALE RETOLD

by Hogarth

Copyright © Jeanette Winterson 2015

Translation © Veronika Volhejnová, 2015

ISBN 978-80-7252-589-8

Věnováno Ruth Rendellové

(1930–2015)

Po padesátce zjistíme s překvapením a pocitem

sebevražedného rozhřešení,

že to, oč jsme neúspěšně usilovali,

se nikdy nemohlo stát –

a musí se to provést lépe.

Robert Lowell: „Sheridanovi“

ORIGINÁL

Místo: Hra začíná na Sicílii – jednom z mnoha ostrovů Shakespearových fantazií.

Čas: Smyšlený.

Příběh: Polixenes, král Bohemie, strávil devět měsíců na návštěvě u svého přítele z dětství Leonta, sicilského krále. Nyní se chce vrátit domů. Leontes se pokusí ho přesvědčit, aby neodjížděl, ale neuspěje.

Teprve po zásahu Leontovy těhotné manželky Hermiony Polixenes souhlasí, že se ještě nějakou dobu zdrží.

Leontes je ovšem přesvědčen, že Polixenes a Hermiona spolu mají poměr a že dítě, které má manželka brzo porodit, je Polixenovo.

Povolá svého sluhu Camilla a přikáže mu, aby Polixena otrávil. Camillo však místo toho hosta varuje, že ho Leontes má v úmyslu zavraždit. Polixenes uprchne a Camilla vezme s sebou.

Jeho útěk Leonta rozzuří, a proto okamžitě veřejně obviní svou manželku z nevěry. Uvrhne ji do vězení – přes protesty celého dvora, zvláště šlechtičny Pauliny, jediné osoby, která má dost statečnosti, aby se vládci postavila.

Leontes zuří, protože jeho šíleným, hnusným obviněním proti Hermioně nikdo nevěří, a aby nebyl označen za tyrana, vyšle poselstvo do Delf, aby se poradilo s orákulem. Hermiona mezitím porodí dceru. Leontes dítě prohlásí za parchanta a rozhodne, že má být usmrceno.

Paulina donese Leontovi novorozeně ukázat v naději, že pohled na ně zmírní jeho vztek. Ten ale místo toho vyhrožuje, že dítěti vyrazí mozek z hlavy. Paulina se ovšem nedá zastrašit a Leontes nakonec souhlasí s tím, aby bylo odloženo na nějakém odlehlém místě a ponecháno svému osudu. Vykonat to má Paulinin manžel Antigonus.

Zatímco je Antigonus pryč, Leontes Hermionu veřejně soudí a potupí ji před celým dvorem. Čím víc ji ponižuje, tím důstojněji a vyrovnaněji se jeho manželka chová a šílená obvinění důsledně popírá.

Uprostřed této soudní frašky se vrátí poselstvo z Delf. Orákulum odpovědělo, že Leontes je žárlivý tyran, že Hermiona, Polixenes i novorozeně jsou nevinní a že král nebude mít dědice, dokud se ztracené dítě nenajde.

Leontes zuří a prohlásí věštbu za lež. V té chvíli přiběhne posel se zprávou, že malý Mamilius, jeho jediný syn, zemřel.

Hermiona se zhroutí. Leontes se kaje. Je však už pozdě: královna je mrtvá.

Místo: Bohemia neboli Čechy. Dnes je toto území součástí České republiky, u moře ale nikdy neleželo.

Příběh: Antigonus zanechá malou Perditu na pobřeží Bohemie spolu s penězi a několika předměty svědčícími o jejím původu a pokusí se dostat pryč před blížící se bouří. Jeho loď však ztroskotá a Antigonus sám je zabit. K jeho konci se vztahuje nejproslulejší scénická poznámka světa: Prchne pronásledován medvědem.

Perditu najde chudý pastýř a jeho nepříliš chytrý syn Kašpar. Slitují se nad holčičkou a přijmou ji za svou.

Místní šejdíř Autolykus vidí všechno, neudělá však nic (až na nějakou tu vybranou kapsu).

Čas: O šestnáct let později.

Princ Florizel, Polixenův syn, se zamiloval do Perdity. Domnívá se, že je dcerou pastýře.

Scénou je v tomto případě radostná slavnost stříže; náš pastýř a jeho syn Kašpar značně zbohatli díky penězům nalezeným u Perdity.

Florizel předstírá, že je obyčejný mladík, ne bohatý princ. Z náhlého popudu nabídne Perditě sňatek – a požádá dva starší cizince, aby byli svědky jeho slibu.

Cizinci jsou ovšem ve skutečnosti jeho otec a Camillo v přestrojení.

Zatímco Florizel a Perdita si vyznávají lásku, šejdíř Autolykus řádí na slavnosti – vymýšlí si, vede zábavné řeči a přitom okrádá, koho může.

Je to nejsympatičtější Shakespearův padouch – vtipný, rtuťovitý a houževnatý. A navíc se proti veškerému očekávání postará o šťastný konec…

Kašpar se baví se svými přítelkyněmi Mopsou a Dorkou a pastýř všem blahopřeje. V té chvíli Polixenes odhalí své přestrojení a hrozí všem smrtí.

Pak přikáže Florizelovi, že se s Perditou už nikdy nesmí setkat, a vztekle odejde. Camillo si uvědomí, že se mu naskytla šance vrátit se domů. Nabídne milencům, že je doprovodí na Sicílii. Oba souhlasí a prchnou.

Následují je i pastýř, Kašpar a Autolykus.

Místo: Sicílie.

Čas: Událostmi nabitá současnost.

Příběh: Florizel s Perditou přijíždějí ke dvoru. Leontes se do dívky zpočátku zamiluje, pak ale dorazí pastýř a Kašpar s důkazy nalezenými kdysi u Perdity a ukáže se, že dívka je Leontova dcera.

Polixenes, pronásledující uprchlíky, se usmíří jak s Leontem, tak s Florizelem. A to už je konec na dohled. Paulina pozve všechny do svého paláce podívat se na sochu Hermiony. Dílo se královně tak podobá, že ji Leontes chce políbit, Paulina mu to ale zakáže a místo toho mu nabídne, že sochu přiměje, aby sestoupila z podstavce.

Konec hry bez vysvětlení, varování nebo psychologického výkladu vrhá všechny postavy do nového života. Jak s ním naloží, to už mizí v „trhlině času“.

COVERVERZE

JEDNA

Promáčená luna

Dnes jsem zažil něco hrozně zvláštního.

Byl jsem na cestě domů, noc byla horká a dusná, jak je tady v tuhle roční dobu obvyklé – kůže se člověku pořád leskne a košile mu vlastně nikdy neuschne. Hrál jsem na klavír v tom baru, kde obvykle hraju, a nikomu se nechtělo domů, takže jsem se vracel později, než by mi bylo milé. Syn mi slíbil, že pro mě přijede autem, ale neobjevil se.

Byl jsem na cestě domů, mohly být tak dvě ráno, a v ruce jsem zahříval lahev studeného piva. Já vím, že na ulici se pít nemá, ale co – po devítihodinové šichtě na to má člověk nárok. Když je v baru klid, nalévám panáky, když je rušněji, hraju na piano. Lidi pijí víc, když je v baru živá muzika – to je dokázaný fakt.

Byl jsem tedy na cestě domů, když se počasí z vteřiny na vteřinu zlomilo a spustil se ledový déšť – ne, on to byl opravdu led, kroupy velké jako golfové míčky a tvrdé jako ze smotaných gumiček. Ulice v sobě zadržovala horko nastřádané za celý den, týden, měsíc, za celé roční období. Když kroupa dopadla na zem, byl efekt asi takový, jako by někdo házel ledové kostky do friťáku. Budilo to dojem, že se povětří žene od země a ne z nebe. Kličkoval jsem jako mezi šrapnely, od jednoho vchodu k druhému, a v syčící páře jsem si ani neviděl na nohy. Na schodech kostela jsem se z bublající pěny na minutku dvě dostal. Byl jsem úplně promáčený. Bankovky v kapse se mi slepily dohromady, vlasy se připlácly k lebce. Otřel jsem si z očí déšť. Dešťové slzy. Moje manželka je už rok po smrti. Ne, schovávat se nemá cenu. To už můžu jít domů rovnou.

Vzal jsem to tedy zkratkou. Nechodím tamtudy rád kvůli babyboxu.

Nemocnice ho zařídila před rokem. Den za dnem jsem pozoroval, jak ho stavějí, když jsem tam chodil navštěvovat svou ženu. Sledoval jsem, jak nalévali beton do bednění, jak do něj instalovali kovovou schránku, osadili dvířka, napojili vytápění, světlo a alarm. Jeden ze zedníků to odmítal dělat, tvrdil, že to není správné; nejspíš tím myslel nemorální. Znamení doby. Jenže v naší době je těch znamení tolik, že kdybychom si je měli všechna vyložit, zemřeli bychom na zlomené srdce.

Schránka je teplá a bezpečná. Když je dítě uvnitř a dveře se zavřou, v nemocnici se rozezvoní zvonek a netrvá dlouho, než se objeví sestra – jen tak dlouho, aby matka stihla odejít. Od schránky je to na roh kousek. A matka je tatam.

Jednou jsem byl u toho, když se to stalo. Běžel jsem za tou ženou. Zavolal jsem: „Paní!“ Obrátila se. Podívala se na mě. Nastala vteřina – taková ta vteřina, která obsahuje celý svět – a pak se vteřinová ručička pohnula a ona byla pryč.

Vrátil jsem se zpátky ke schránce. Byla prázdná. Pár dní nato moje manželka umřela. Takže tamtudy nechodím.

Babyboxy mají svou historii. Ostatně co ji nemá? Člověk se domnívá, že žije v přítomnosti, jenže minulost má pořád těsně za patami jako stín.

Něco jsem si o tom zjistil. V Evropě zavedli babyboxy už někdy ve středověku. Byla to zvláštní okénka ve fortně kláštera, kam se dalo vložit dítě a doufat, že Bůh se o ně postará.

Nebo se takové novorozeně mohlo nechat zabalené v lese, aby ho vychovali psi a vlci. Nedostalo jméno, ale aspoň šanci započít vlastní příběh.

Kolem mě se splašeně přežene auto. Voda ze škarpy mě zalije, jako bych nebyl už tak dost mokrý. Idiot. Auto zastaví – je to můj syn Casp. Nasednu. Podá mi ručník a já si otřu obličej. Jsem mu vděčný, že přijel, protože se najednou cítím strašně unavený.

Kus jedeme a posloucháme rádio. Mluví se tam o tomhle šíleném počasí. Superúplněk. Obří vlny na moři, řeka se vylévá z břehů. Necestujte. Nevycházejte. Žádný hurikán Katrina, ale na velké procházky to taky není. Autům zaparkovaným po stranách ulice už teď sahá voda do poloviny kol.

A pak to uvidíme.

Černé BMW X6, nabourané čelně do zdi. Oboje přední dveře má otevřené a do kufru je napasovaná nějaká malá stará šunka. Na zemi leží chlap a dva ranaři v kapucích se ho pokoušejí zadupat do země. Můj syn se opře o klakson, zatočí přímo k nim a řve: „KURVA, NECHTE HO, KURVA!“ Jeden z těch dvou po nás střelí a trefí se do přední pneumatiky, takže dostaneme smyk. Casp strhne volant a auto narazí do obrubníku. Ti dva skočí do bavoráku, kupodivu nastartují a vyrazí. BMW se dře o zeď, šunku to odhodí přes ulici. Ten zmlácený chlap leží na zemi. Na sobě má kvalitní oblek. Může mu být tak šedesát. Krvácí. Krev mu stéká po obličeji a smývá ji déšť. Něco ze sebe vypraví. Kleknu si k němu. Oči má otevřené. Ale je mrtvý.

Můj syn se na mě podívá – jsem přece jeho otec –, co budeme dělat? Pak uslyšíme někde ječet sirény, v dálce, jako na jiné planetě.

„Nesahej na něj,“ varuju ho. „Vycouvej.“

„Měli bysme počkat na policajty.“

Zavrtím hlavou.

Poskakujeme pomalu na prázdné pneumatice za roh, směrem k nemocnici. Z garáže záchranky vyjíždí houkající sanitka.

„Musím vyměnit to kolo.“

„Zajeď na parkoviště ke špitálu.“

„Měli bysme poldům říct, co jsme viděli.“

„Je po něm.“

Syn zastaví a jde si pro nářadí, aby vyměnil kolo. Chvíli jen sedím, strnulý a mokrý, na promáčeném sedadle. Oknem sem dopadá záře z nemocnice. Jak já ten špitál nenávidím. Takhle jsem tu seděl v autě tenkrát, když moje žena umřela. Uplynul celý den a pak byla noc, a nic se nezměnilo, protože se změnilo všechno.

Vystoupím z vozu. Syn ho zvedne na hever a společnými silami sundáme kolo. Rezervu už vytáhl z kufru. Sáhnu do rozervané pneumatiky a vylovím kulku. Něco takového vážně nemůžeme potřebovat. Odnesu ji ke kraji chodníku a hodím ji do kanálu.

A v té chvíli si toho všimnu. Toho světla.

Babybox svítí.

Nevím proč, ale cítím, že všechno spolu nějak souvisí – ten bavorák, ta rachotina, ten mrtvý, to miminko.

Protože tam leží miminko.

Blížím se k babyboxu jako ve zpomaleném filmu. Dítě spí a cucá si palec. Nikdo ještě nepřišel. Proč nikdo nepřišel?

Uvědomím si, aniž si to vlastně uvědomím, že mám pořád ještě v ruce montpáku. Pohnu se, aniž se vlastně pohnu, a vypáčím dveře. Je to snadné. Vezmu holčičku do náruče, a je lehká jako světlo luny.

Stůj při mně; černá noc je blíž a blíž;

temnota sílí, chraň mě, Pane můj;

když všechna útěcha a pomoc prchla již,

bezmocných spáso, Pane, při mně stůj.

Dnes ráno je v kostele spousta lidí, můžou nás být dobré dva tisíce. Záplavy nikomu nezabránily přijít. Farář pronese: „Lásku neuhasí ani velké vody a řeky ji nezaplaví.“

Verš z Písně písní. Zpíváme o tom, co známe.

Církev Božího vykoupení začala jako chatrč, rozrostla se v dům a nakonec v menší město. Většinou černé. Pár bělochů. Pro bělochy je těžší věřit, že se dá v něco věřit. Zaseknou se na konkrétnostech – třeba na sedmi dnech stvoření nebo na představě vzkříšení. Já si s ničím z toho hlavu nelámu. Jestli Bůh není, tak na tom po smrti hůř nebudu. Budu prostě jen mrtvý. A jestli Bůh je… ano, já vím, co chcete říct. Kde tedy je, ten Bůh?

Nevím, kde je Bůh, ale soudím, že Bůh ví, kde jsem já. Vyvinul první globální appku na světě. Najdi Pase.

To jsem já. Pas.

Žiju si nenápadně se svým synem Caspem. Tomu je dvacet. Narodil se tady. Jeho matka pocházela z Kanady a její rodiče z Indie. Já jsem sem nejspíš dorazil na otrokářské lodi – no dobře, já ne, ale moje DNA, která v sobě pořád ještě měla vepsanou Afriku. Místo, kde teď žijeme, se jmenuje New Bohemia a kdysi to bývalo francouzské území. Plantáže třtiny, rozlehlá koloniální sídla, krása a hrůza pěkně v jednom chumlu. Kovová sloupková zábradlí, která tak milují turisti. Domky z osmnáctého století natřené nažluto, narůžovo nebo namodro. Dřevěné štíty obchodů hledící do ulice velikými výlohami. Temné uličky, odkud vedou dveře k dámám pro potěšení.

A pak je tu řeka. Tak široká, jak široká bývala budoucnost. A hudba – vždycky tu někde zpívá nějaká žena, vždycky někde stařík hraje na bendžo. Nebo to jsou jen rumba koule, jimiž potřásá ta dívka u pokladny. Housle, které vám připomenou matku. Nebo melodie, jež ve vás vyvolá touhu zapomenout. Co je ostatně vzpomínka jiného než bolestný spor s minulostí?

Někde jsem četl, že tělo projde každých sedm let kompletní obměnou. Do poslední buňky. Dokonce i kosti se přestavují jako korál. Proč si tedy pamatujeme něco, co by mělo být dávno totam? K čemu je dobré vědět o každé jizvě a každém ponížení? Miluju tě. Chybíš mi. Jsi mrtvá.

„Pasi? Pasi?“ Farář. Ne, díky, nic mi není. Ano, to tedy byla noc. Boží soud nad miliony lidských zločinů. Věří tomu farář? Ne, nevěří. Věří v globální oteplování. Bůh nás nepotřebuje trestat. To zvládneme sami. Proto potřebujeme odpuštění. Lidské bytosti neumějí odpouštět. Odpuštění je něco jako tygr – je zdokumentované a prokazatelně existuje, málokdo z nás ho ale viděl zblízka ve volné přírodě nebo poznal, co je zač.

Nedokážu si odpustit, co jsem udělal…

Jednou v noci, v hluboké noci – ono se tomu tak neříká pro nic za nic – jsem svou manželku na nemocniční posteli zadusil. Byla křehká. Já jsem silný. Byla na kyslíku. Odstranil jsem jí z tváře náustek, zacpal jsem jí rukou nos a ústa a modlil se k Ježíši, aby přišel a vzal si ji. Udělal to.

Monitor pípal a já jsem věděl, že za chvilku někdo přiběhne. Bylo mi jedno, co se se mnou stane. Jenže nikdo nepřišel. Musel jsem jít a někoho přivést – příliš málo sester mělo na starosti příliš mnoho pacientů. Nemohli vědět určitě, čí to byla vina – i když jsem si prakticky jistý, že podezírali mě. Přikryli jsme mou ženu prostěradlem, a když konečně přišel doktor, zapsal respirační selhání.

Nelituju toho, ale nedokážu si to odpustit. Udělal jsem správnou věc, ale bylo to špatně.

„Udělal jste špatnou věc z dobrého důvodu,“ tvrdil farář. Jenže v tom se neshodneme. Možná se vám zdá, že slovíčkařím, ale je v tom velký rozdíl. On to myslí tak, že je sice špatné vzít někomu život, ale já jsem to udělal proto, abych jí zkrátil utrpení. Já si myslím, že bylo správné vzít jí život. Byli jsme manželé. Byli jsme jedno tělo. Ale provedl jsem to z nesprávného důvodu a brzo mi to došlo. Nechtěl jsem zkrátit utrpení své manželce; chtěl jsem ho zkrátit sobě.

„Přestaňte na to myslet, Pasi,“ přesvědčuje mě farář.

Po bohoslužbě jsem šel domů. Můj syn koukal na televizi. Miminko bylo vzhůru, ale mlčelo a velikýma očima hledělo na strop, kam žaluziemi pronikaly proužky světla. Zvedl jsem ho, vyšel ze dveří a zamířil k nemocnici. Holčička byla teplá a snadno se nesla. Byla lehčí než můj syn, když se narodil. Se ženou jsme se tenkrát zrovna přestěhovali do New Bohemie a překypovali jsme vírou – ve svět, v budoucnost, v Boha, mír a lásku a především jeden ve druhého.

Když jsem šel po ulici s dítětem v náručí, propadl jsem se trhlinou v čase – minulý čas a ten současný splynuly v jedno. Narovnal jsem se, prodloužil krok. Byl jsem zase mladý muž ženatý s krásnou mladou ženou a najednou se z nás stali rodiče. „Podepři miminku hlavičku,“ upozornila mě, když jsem ho bral do náruče a držel jsem jeho život v dlani.

Ten týden po tom, co se narodil, jsme skoro nevylezli z postele. Jedli jsme a spali a náš synáček ležel mezi námi na zádíčkách. Celý ten týden jsme z něj nemohli spustit oči. Stvořili jsme ho. Neměli jsme žádné zvláštní nadání, žádný výcvik, žádný univerzitní diplom a žádné výzkumné granty, a přesto jsme stvořili lidskou bytost. Co je to za bláznivý, lehkomyslný svět, ve kterém můžeme stvořit lidskou bytost?

Neodcházej.

Co jste říkal, pane?

Omlouvám se, na něco jsem myslel.

Hezké miminko.

Díky.

Žena jde dál. Uvědomím si, že stojím uprostřed rušné ulice se spícím miminkem v náručí a mluvím sám se sebou. Jenže já nemluvím se sebou. Mluvím s tebou. Vždycky. Ještě pořád. Neodcházej.

Tak už chápete, jak jsem to myslel s tou pamětí? Moje manželka neexistuje. Žádná taková osoba není. Její pas je zrušený. Její účet v bance uzavřený. Její šaty nosí někdo jiný. Ale stále ještě existuje v mé mysli. Kdyby nikdy nežila a já bych jí měl plnou hlavu, zavřeli by mě do blázince. Takhle jen truchlím.

Zjistil jsem, že truchlit znamená žít s někým, kdo tu není.

Kde jsi?

Řev motorky. Auta se staženými okénky a puštěným rádiem. Kluci na skateboardech. Psí štěkot. Dodávka vykládá zboží. Na chodníku se hádají dvě ženské. Kdekdo mluví do mobilu. Nějaký chlápek stojí na bedýnce a huláká: „TOTÁLNÍ VÝPRODEJ! VŠECHNO MUSÍ PRYČ!“

To mi vyhovuje. Jen ať všechno zmizí. Auta, lidi, zboží. Ať zůstane jen země pod nohama a nebe nad hlavou. Vypněte zvuk. Vymažte obraz. Teď už mezi námi nic nestojí. Až tohle všechno skončí, uvidím tě jít proti sobě? Tak jako jsi to dělávala, jak jsme to oba dělávali, když jsme se k smrti unavení vraceli z práce? Vzhlédneme a uvidíme jeden druhého, nejdřív zdálky, pak zblízka? Tvoje energie, znova v lidské podobě. Atomový tvar tvé lásky.

„To nic,“ řekla, když už věděla, že umírá.

„Nic? Ale potom ani nebe není nic a země není nic a tvoje tělo není nic a naše milování není nic…“

Zavrtěla hlavou. „Smrt je nejméně důležitá věc v mém životě. Jaký v tom bude rozdíl? Už tady nebudu.“

„Jenže já tu budu,“ namítl jsem.

„V tom je ta krutost,“ souhlasila. „Já bych svou smrt prožila za tebe, kdybych mohla.“

„ZAVÍRÁME! VŠECHNO MUSÍ PRYČ!“

Všechno už je pryč.

Došel jsem do ulice, kde stojí nemocnice. Támhle je babybox. Právě v té chvíli se holčička, kterou nesu, probudí a já cítím, jak se pohne. Díváme se na sebe, její nejisté modré oči najdou ty moje tmavé. Zvedne ručičku, drobnou jako květina, a dotkne se strniště na mé tváři.

Stojím u přechodu a kolem sviští auta. Anonymní svět, věčně v pohybu. Holčička a já stojíme bez pohnutí a je to, jako by věděla, že teď je třeba se rozhodnout.

Nebo ne? Důležité věci se stávají náhodou. Jen ten zbytek se plánuje.

Obešel jsem blok, že si to nechám projít hlavou, ale moje nohy samy zamířily domů, a člověk občas musí přijmout fakt, že srdce samo ví, jak se zachovat.

Když jsem se vrátil, syn koukal v televizi na zprávy. Novinky o následcích včerejší bouře a osobní výpovědi postižených. Obvyklí vládní úředníci vykládali obvyklé věci. Pak přišla policejní výzva hledající svědky. Ten mrtvý byl Anthony Gonzales, Mexičan. Našel se u něj pas. Loupežné přepadení. Vražda. To není v našem městě nic neobvyklého, až na to počasí.

Jenže tentokrát tu něco neobvyklého bylo: nechal tam to dítě.

„To nevíš, tati.“

„Vím, co vím.“

„Měli bysme zajít k policajtům.“

Jak se mohlo stát, že jsem vychoval syna, který věří policajtům? Můj syn věří kdekomu. Mám o něj strach. Zavrtím hlavou. Ukáže na miminko.

„Když nezavoláš policajty, tak co s ní budeš dělat?“

„Nechám si ji.“

Podívá se na mě nevěřícně a zděšeně. Nemůžu si přece jen tak nechat novorozeně. To je nezákonné! Ale mně je to jedno. Spása bezmocných. Nemohl bych tou spásou jednou být já?

Nakrmil jsem dítě a přebalil. Všechno, co bylo třeba, jsem koupil cestou domů. Kdyby moje žena byla naživu, udělala by to, co dělám já. Udělali bychom to spolu.

Je to jako dostat život výměnou za ten, který jsem vzal. A to mi připadá jako odpuštění.

U holčičky ležela aktovka – jako by měla jednou dělat kariéru v byznysu. Aktovka je zamčená. Ujistím syna, že jestli dokážeme najít její rodiče, uděláme to. A tak aktovku otevřeme.

Casp se zatváří jako špatný herec v laciném sitcomu. Oči mu div nevypadnou z důlků. Otevře ústa.

„No to mě podrž,“ vydechne. „Jsou pravý?“

Uvnitř jsou balíčky bankovek. Rovných. Nových. Vypadá to jako rekvizita z gangsterky. Celkem padesát balíčků. V každém deset tisíc dolarů.

Pod bankovkami leží měkký sametový sáček. Diamanty. Náhrdelník. A ne žádné umrněné kamínky – krásné a veliké jako srdce ženy. Jejich brus je tak čistý, že pohled na ně se podobá pohledu do křišťálové koule.

A pod diamanty jsou ještě noty. Ručně psané. Písnička. Nese titul „PERDITA“.

Tak se tedy jmenuje. Malá ztracená.

„Jsi do smrti za vodou,“ prohlásí Casp. „Jestli tě nezavřou.“

„Je naše, Caspe. Teď je to tvoje sestra. A já jsem její otec.“

„A co uděláš s těma prachama?“

Přestěhovali jsme se do jiné čtvrti, kde nás nikdo neznal. Prodal jsem byt a za peníze, které jsem za něj dostal, a za ty z aktovky jsem koupil pianobar zvaný Rouno. Patřil mafiánům a ti odtamtud potřebovali zmizet, takže hotovost jim vyhovovala. O podrobnosti se nezajímali. Diamanty jsem uložil do schránky v bance na její jméno, dokud jí nebude osmnáct.

Hrál jsem tu písničku a Perditu jsem ji taky naučil. Zpívala dřív, než začala mluvit.

Snažím se být jí otcem i matkou. Občas se zeptá na svou pravou matku a my jí odpovídáme, že o ní nic nevíme. Vždycky jsem jí říkal pravdu – nebo přinejmenším část. A je bílá a my jsme černí, takže by stejně pochopila, že je adoptovaná.

Příběh přece musí nějak začít.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

ORIGINÁL

COVERVERZE

JEDNA

Promáčená luna

DVĚ

TŘI