Vlastimil Vondruška

OLDŘICH Z CHLUMU – román a skutečnost

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2015

© Alena Vondrušková, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6489-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Mé ženě Aleně

Oldřicha z Chlumu považuji tak trochu za své dítě. V lidském životě však musí být na takové věci dva (a je omylem moderní doby, že k tomu, aby dítě zdárně rostlo, stačí neúplná rodina). Literární Oldřich měl od svého počátku rodinu úplnou – mě a mou ženu Alenku. Bez ní bych z něj nevychoval čestného rytíře a opravdového muže.

Proto jsme si řekli, že se rozdělíme s čtenáři o své zkušenosti. V téhle knize popisujeme, jak jsme (někdy hodně těžce) razili cestu našemu hrdinovi na literární trh a do příbytků čtenářů, aby mu bylo vyhrazeno místo nejen v knihovnách, ale i na čestném místě na nočních stolcích v ložnicích.

Oldřich z Chlumu slaví své jubileum a my oba jsme na něj hrdí, stejně jako rodiče na dítě, které se postavilo na vlastní nohy a úspěšně vstoupilo do života. I díky vám, vážení čtenáři!

Jak jsem se stal spisovatelem

Od mládí jsem snil o dráze historika. Ale ne ledasjakého, původně jsem chtěl být egyptologem (tuhle představu jsem si vytvořil v první třídě základní školy, když mi maminka přečetla knihu Ztracená pyramida od Zakarii Gonéma). Na rozdíl od dětských představ a snů, které většinou pomíjejí, já jsem u téhle touhy zůstal (neb jsem svým ideálům věrný). Došlo to tak daleko, že jsem na střední škole začal o víkendech navštěvovat na filozofické fakultě našeho vynikajícího orientalistu profesora Matouše a trápil jsem ho tím, aby mne učil klínové písmo.

Díky tomu jsem v prvním ročníku na gymnáziu upadl v nemilost našeho profesora dějepisu. Po prvobytně pospolné společnosti se vždycky probíral Přední východ. On na tabuli nakreslil několik klínopisných znaků, abychom si udělali představu, a dodal, že to je začátek Eposu o Gilgamešovi. Tu kombinaci znaků jsem náhodou znal, protože pro babylonské děti to bylo něco jako pro nás první stránka slabikáře. Přihlásil jsem se a s hranou skromností upozornil, že to je začátek Chammurapiho zákoníku a čte se to „Šuma avjum anáku ati,“ což je obligatorní formulace na začátku každého paragrafu a znamená to „Jestliže člověk způsobí…“ Nepochválil mě a teprve později jsem pochopil platnost antického rčení: „Mluviti stříbro, mlčeti zlato.“

Naštěstí jsme v dalším ročníku dostali na dějepis jiného učitele a ten můj zájem dokázal obrátit ke středověku. První krůčky však byly nesmělé, neboť jsem značnou překážku spatřoval ve faktu, že pro studium středověkých dějin musí člověk dobře znát latinu (náš středoškolský profesor latiny byl zdivočelý muž starého ražení, který neváhal po tupém žákovi hodit učebnici – kdo tehdy studoval, ví, jak těžká kniha to byla). Má nechuť k latině pominula až na vysoké škole, kde nás tomuto jazyku učila nádherná žena se lví hřívou. Objektivně však přiznávám, že mnohem více mne naučil zdivočelý profesor na gymnáziu.

Po skončení střední školy se mi naštěstí podařilo dostat na Filozofickou fakultu Karlovy univerzity (tehdy to byl malý zázrak, ale komise nejspíše poznala, že pod neotesaným vzhledem dřímá srdce budoucího učence). Na univerzitě jsem pochopil, že mým životním posláním je historická věda, respektive studium starších českých dějin. To, co se dělo po roce 1848, mne nikdy moc nezajímalo (o dějinách současnosti nemluvě). Cokoli jiného než dráhu historika bych považoval za životní neštěstí a naprostou osobní tragédii.

Pokud říkám, že jsem chtěl být vědcem, pak myslím opravdovou vědeckou práci. Protože jsem od mládí dělal vždycky všechno naplno a s maximálním nasazením, už během studia jsem trávil spoustu času v archivech a studoval staré písemnosti. Byla to skvělá praxe, protože jsem se díky tomu naučil staré listiny číst a časem jim i rozumět. V šeru studovny, sám s osudy předků zachycenými na zaprášených dokumentech, jsem je přijal za své přátele. Proto jsem v době svých studií nebyl „žákem darebákem“ a mí spolužáci mne považovali tak trochu za podivína.

V té době mne zaujaly především dějiny všedního života. Obrovskou zásluhu na tom měl vedoucí našeho semináře docent Petráň. Byl to muž laskavý a tolerantní. Jednou se nás na seminář sešlo tak málo, že se konal v jeho pracovně. Stará kožená křesla ještě z časů kapitalismu, velké okno obrácené na jih, prostě akademická pohoda. Seděl jsem a poslouchal, cítil jsem příjemný pocit dotyku historie a hlavou se mi honily různé pitoreskní obrazy. Tu do těch představ cosi rušivě vstoupilo. Kdosi se opatrně dotkl mého ramene. Prudce jsem otevřel oči, protože jsem zjistil, že spím. Pracovna byla už zcela prázdná, nad křeslem stál pan docent Petráň a s laskavým úsměvem říkal: „Pane kolego, nerad ruším, ale seminář už skončil.“

Z uvedených vzpomínek je zřejmé, že mne škola připravila na dráhu vědeckého pracovníka velice dobře. Univerzitu jsem opouštěl s jasnou vizí – vědě vstříc, zpátky ni krok!

Ihned po skončení školy jsem však musel splnit svou nejčestnější občanskou povinnost. Tu jsem trávil nejprve u „bigošů“ (tak se říkalo jednotkám motostřelců čili pěšáků) a později u jednotek, které se eufemisticky nazývaly silniční stavební prapory. Protože však politicky nespolehlivých už nebylo tolik jako kdysi, rekrutovaly se tyhle jednotky v době mého vojenského mládí z kriminálníků, úplných debilů a posluchačů filozofické fakulty (aby bylo jasno, byl jsem tam jako posluchač filozofie). Co se však od časů majora Terazkyho nezměnilo, byl neuvěřitelný nepořádek, který u těchto jednotek panoval. Proto jsem spoustu času trávil, odborným termínem řečeno, nedovoleně vzdálen od posádky. S ohledem na dezorganizaci mé jednotky se na to mohlo přijít jen tak, že by vás kontrola chytla v hospodě. Jenže já byl už tehdy tak ponořený do své práce, že jsem utíkal do archivů (tam to bylo bezpečné, v životě tam „lítačka“ nezabloudila).

Později se právě tyhle útěky z kasáren ukázaly jako osudové. V archivu jsem totiž náhodou narazil na soudní protokoly renesančních měst. Dnes je to materiál celkem známý, vyšly i nějaké edice, ale tehdy to byla naprostá novinka. A já tyhle protokoly studoval proto, že v nich jsou unikátní zprávy o běžném životě lidí. Kdež by mne napadlo, že budu jednou psát historické detektivky!

Po absolvování vojny jsem byl propuštěn do civilu (s laskavým ponaučením našeho velitele: „Chlapi, nechovejte se venku jako hovada, ale jako uvědomělí vojáci a občané socialistické republiky, ať nikdo nepozná, že většina z vás hovada jste. Čest práci!“). Nastoupil jsem do vědecké výchovy v Československé akademii věd (do Ústavu etnografie a folkloristiky). Má představa o vědecké kariéře se začala naplňovat.

Musím se přiznat, že netuším, proč jsem to udělal. Jednou jsem z jakési rozvernosti napsal historickou detektivní povídku, jejíž děj vycházel z protokolu, který jsem studoval v době vojenské služby. A protože mi připadala celkem zajímavá, nabídl jsem ji časopisu Signál. Ďábel má podobu úspěchu a honoráře. Povídka vyšla, dostal jsem za ni čtyřicet korun československých a redakce se na mne obrátila, zda bych nechtěl napsat ještě nějaké další. Mládí bývá ješitné a já se do té práce zakousl. Navíc mne to začalo bavit.

O několik týdnů později si mne předvolal ředitel ústavu, kde jsem byl v aspirantuře, a vynadal mi, že máme významné úkoly dané stranou a vládou a věda je řehole, které se musíme oddat na 105 %, a psaní pro časopisy mi zatrhl. To bylo něco pro mě, tvrdohlavého balvana, který se vždycky snažil kráčet svou cestou!

„A just ne!“ řekl jsem si. Nejsem ovšem Jan Hus, a tak věren své české duši jsem v psaní pro časopisy pokračoval pod pseudonymem. Zněl Jan Alenský (každý čtenář příběhů Oldřicha z Chlumu ví, že Alenka je jméno mé ženy). Zpočátku jsem si ještě říkal, že to je hloupé a musí se na to přijít. Stejný sloupek, na stejném místě, o stejné věci, jen pod ním místo Vondruška je Jan Alenský. Leč nestalo se nic. Teprve později jsem pochopil proč, když jsem na chodbách časopisů potkával koryfeje tehdejší vědy, kteří se tvářili, že jdou podat inzerát nebo zaplatit předplatné. Samozřejmě si vymýšleli. Všichni psali pod pseudonymem, protože prostě taková to byla doba.

Sloupky pravidelně vycházely a do mé peněženky přibývaly čtyřicetikorunové honoráře. Leč ďábel nikdy nespí. Jednoho dne si mne zavolal šéfredaktor. Signál byl časopis, v němž všichni členové redakce měli nějaké služební hodnosti. Kdo byl na vojně, dá mi za pravdu, že když šarže dostane nápad, je to průšvih. Tahle okolnost je dokonce exaktně kvantifikovatelná – čím vyšší šarže, tím větší průšvih. Šéfredaktor byl plukovník.

Oznámil mi, že se začnou vydávat monotematická čísla. To první bude věnováno trasologii, což je kriminalistická metoda zjišťování stop. A aby to bylo sofistikované, bude se to týkat jen stop krevních. Vyjádřil přání, abych do pátku přinesl sloupek o trasologii v renesanci. Namítl jsem, že renesance takové kriminalistické metody neznala, a nemám tedy žádný pramen, z něhož bych mohl něco takového připravit. Bodře se na mne usmál a povzbudivě dodal: „To nevadí, soudruhu! S tím ty si určitě nějak poradíš. Potíže se musí překonávat!“

Šel jsem tedy domů překonávat potíže. Prolistoval jsem výpisky z časů vojny, ale nenašel jsem jediný případ, kde by byl alespoň flek krve.

A tehdy jsem udělal osudný krok, neboť jsem překročil hranici mezi odbornou publicistikou (kdy píšete podle existujících písemných pramenů, které jen upravujete) a beletrií (kdy si vše se znalostí reálií vymýšlíte). Sloupek jsem nazval Krev na lopuchu.

Když jsem ho dokončil, s hrůzou jsem zjistil, že mne tahle práce nesmírně baví, protože mohu o historii psát svobodně, nejsem spoutaný torzovitými prameny, mohu nejen poučovat, ale i bavit. Nebylo celkem o čem přemýšlet, další sloupky jsem už psal jako beletrii. Ďábel si mnul své nečisté pařáty, protože někdy v té době jsem poprvé zapochyboval, zda cesta vědce je to pravé, kudy bych chtěl směřovat. Ovšem k rozhodnutí stát se spisovatelem vedla ještě dlouhá a komplikovaná pouť životem.

Další polínko, či spíše poleno, mi přes cestu k dráze vědeckého pracovníka položil ďábel v podobě sametové revoluce. Tehdy jsem propadl jako mnoho lidí iluzi, že se dám na podnikání a pečení holubi mi budou sami létat do úst. Měl jsem to naplánováno tak, že zhruba za rok nebo za dva vybuduji rodinnou firmu, a až začnou ti holubi létat, pak se vrátím k vědecké práci a budu mít oboje.

Odešel jsem z Národního muzea v Praze a začal se věnovat sklářství (což byl obor, kterým jsem se jako historik částečně zabýval již dříve). Podnikání jsem založil na tom, co jsem znal alespoň teoreticky, a to byla výroba kopií historického skla.

Inu, byla to cesta krušná, a holubi pořád ne a ne létat. Uplynul rok, uplynuly tři roky, a konec tunelu v nedohlednu. Jenže já zřídka pustím kořist, když už se do ní zakousnu. Spolu se ženou jsme v Doksech založili sklárnu Královskou huť. Záhy jsem však zjistil, že mi jsou vědomosti z vysoké školy k ničemu. Abych se mohl sklářstvím zabývat, musel jsem získat prachobyčejné praktické provozní znalosti, které má každý, kdo ve sklárně vyrostl. Já se je pracně učil. V jedné osobě jsem se stal ředitelem, huťmistrem, technologem, tavičem, obchodníkem, bezpečnostním technikem, požárním specialistou, personalistou, mzdovým účetním a uklízečkou. A také hromosvodem, neboť pořád se někomu něco nelíbilo.

Také jsem suploval odbory. Pro skláře jsem zavedl pravidelná školení, na nichž jsem jim s nadsázkou říkával: „Za socialismu se vyrábělo proto, abyste se měli dobře vy, dělníci. Jenže doba se změnila. Teď máme kapitalismus a vyrábíme proto, abych se měl dobře já. Teprve až se budu mít dobře já, budete se mít dobře i vy.“ Jenže to jsem si naběhl. Těsně před Vánocemi mne jeden ze sklářů zastavil a nevinně se optal, zda se mám dobře. Nic netuše jsem přisvědčil. Briskně navrhl: „Když už se tedy máte dobře vy, mohli bychom i my, ne? Dáte nám na Vánoce něco na přilepšenou?“ No uznejte, dá se něčemu takovému odolat?

Že se vědě ve sklárně věnovat nebudu, to bylo záhy zřejmé. Ale úplně opustit psaní se mi nechtělo. Proto jsem začal pošilhávat po beletristické tvorbě (spíše jako formě relaxace a léku na deprese, když se nedařilo). V té době jsem obešel několik českých nakladatelství a nabízel jim své autorské služby. Všude mne nekompromisně odmítli, že je jiná doba. Český čtenář už nemá o české autory zájem. V módě jsou překlady amerických románů.

Několik titulů jsem proto v roce 1994 vydal nákladem vlastním (stále pod pseudonymem Jan Alenský, který jsem považoval za komerčně nadějnější díky tomu, že jsem pod ním léta publikoval povídky). Sešitová vydání mých knih se prodávala tak akorát, abych neprodělal, ovšem nic jsem ani nevydělal. Sklářská výroba se navíc celkem slušně rozvíjela, rozšířili jsme huť. Nakonec jsem se věnoval jen podnikání a psát jsem přestal úplně.

Tím by má cesta spisovatele asi skončila, kdyby opět nezapracovala náhoda (všimněte si, kolik náhod musí člověka potkat, aby ho osud dovedl nakonec tam, kam původně vůbec dojít nechtěl).

Tady je onen řetěz náhod. V časopise, který náhodou odebírala matka mé ženy, vyšel rozhovor s ředitelem brněnského nakladatelství MOBA. V něm docent Ströbinger vysvětloval, že filozofií tehdy mladého nakladatelství je orientovat se na české autory, protože se domnívá, že se jejich obliba mezi českými čtenáři zase vrátí, až se přejedí amerických bestsellerů. Moje tchyně mi ten článek vystřihla, přestože věděla, že jsem psát přestal, zda by mne něco takového nezajímalo. Já, vůbec netuším proč, jsem do nakladatelství napsal a oni mi odpověděli, že tedy nějaký titul zkusí vydat. Souhrou těchto náhod vyšel v nakladatelství MOBA v roce 2002 můj první knižní titul s názvem Dýka s hadem. A aby těch náhod nebylo málo, celkem slušně se prodával, takže jsme se dohodli, že napíšu pokračování. V roce 2003 vyšla Zdislava a ztracená relikvie a na podzim téhož roku Záhada zlaté štoly.

Na dvou židlích se sedět nedá. Sklárny mají tu zvláštnost, že se ve dne pracuje a v noci se taví sklo, z něhož se vyrábí následující den. Když jsem byl dítě, říkával jsem si, že bych nikdy nechtěl dělat v zemědělství, protože o dobytek se musí rolníci starat i v sobotu a v neděli (já měl naivní představu, že víkendy jsou dny odpočinku a volna). Teď jsem měl sklárnu a byl jsem na tom stejně. Víkend nevíkend, svátek nesvátek (ve sklárně u pece jsem jednou strávil i silvestrovskou noc).

Měl jsem sice dva taviče, kteří se pravidelně na nočních směnách střídali, jenže to bychom nesměli mít tak velkorysý sociální systém. Vždycky před létem mi jeden z nich odešel, přihlásil se na pracovní úřad, aby bral podporu v nezaměstnanosti, a načerno prodával buřty na Máchově jezeře. Na podzim, když turisti odjeli, se vrátil, aby strávil zimu v teple u pece. Během léta jsem nikdy druhého taviče nesehnal, a tak jsem se s tím prvním střídal (ještě štěstí, že ho také nenapadlo prodávat buřty!). To znamenalo, že jsem na huti měsíčně sloužil patnáct nočních směn.

Během noci jsem se staral o pece (měli jsme dvě) a tavil sklo. Byla to celkem běžná rutina a zbývala mi vždycky spousta volného času. Ten jsem věnoval psaní. Právě tehdy jsem začal psát několik románů ročně (buď požehnány buřty pro návštěvníky Máchova jezera!). Podnikat a současně psát, to sice lze nějakou dobu zvládat, ale ani já nejsem stroj s nevyčerpatelnou kapacitou. V noci jsem tavil sklo a psal, přes den jsem hlídal skláře na huti, rozvážel hotové zboží, psal stohy papírů a hádal se s úředníky, kteří nás navštěvovali stále častěji a častěji (byli jsme na ně příliš slušní, a tak se k nám asi rádi vraceli). A najednou jsem zjistil, že mi život nějak utíká mezi prsty. Byl jsem utahaný, nic mne nebavilo, přestal jsem se smát (ještě že jsem měl svou ženu).

Nakonec jsme společně udělali zásadní rozhodnutí – zkusím se živit jako spisovatel. V té době to bylo nesmírné riziko, protože sklárna celkem slušně prosperovala, zatímco prodej knížek nebyl nijak ohromující (a příjmy má autor podle prodeje). Jenže žena mne znala a věděla, že toužím psát. Souhlasila s mým tajným přáním a naopak, sama mne podněcovala, abych to zkusil.

Půl roku před uzavřením hutě jsem to sdělil svým sklářům a dohodl se s nimi na rozumném zabezpečení a odstupném. Za léta, co jsme spolu pracovali, jsme si na sebe zvykli a pro všechny to bylo něco jako manželský rozvod. Jen s tím rozdílem, že proběhl nostalgicky a bez hádek.

Těsně před Štědrým dnem roku 2005 jsme provedli výhas pecí. A najednou se mi stalo něco neuvěřitelného – byly Vánoce a já mohl být doma! Nikam jsem nemusel jet, nic jsem nemusel připravovat, nemusel jsem hlídat pece, netrápil se, zda neuniká plyn. Na čistém stole ležely jen papíry s poznámkami pro nový román. Na Silvestra jsem si tehdy dal předsevzetí, že udělám všechno pro to, abych rodinu uživil a abych tím, co hodlám dělat, dával lidem stejnou radost, jakou měli, když drželi v rukách naše nádherné sklo.

V roce 2004 jsem poprvé vstoupil do podmanivého divadelního světa. Obrátilo se na mne vedení divadla v České Lípě, zda bych nezkusil něco napsat. Zadání znělo – historická hra z České Lípy, v níž bude vystupovat nejvýše osm postav (aby se při zájezdě herci vešli do dvou osobních automobilů). I když to nebylo vysloveno, předpokládal jsem, že role hlavní milovnice má být napsána pro paní principálovou (tak se to přece dělalo na divadle vždycky).

Tak vznikla hra Ještě že nejsem kat. V té době jsem začal vystupovat se svým přítelem Petrem Traxlerem v pořadu Příběhy a písničky ze středověku. Jeho hudbu jsem vždycky miloval, při psaní si někdy pouštím písně z představení Kantor Barnabáš a žáci darebáci, které je plné nádherných středověkých vagantských a milostných skladeb. Požádal jsem ho, zda by pro hru napsal pár písní, protože by představení mělo být podle mých představ zábavné. Doufal jsem, pokud se mi text nepovede, zachrání to alespoň hudba.

Tehdy jsem ještě netušil, jak to ve světě dramatického umění chodí. Byl jsem proto nemile překvapen, když text hry převzal místní režisér a ihned začal vymýšlet, co přepíše. Jak sám tvrdil, „aby měli herci co hrát“ (venkovští režiséři za každých okolností dělají „velké umění“). Prý mi tam chybí závažnější myšlenka, ideální by bylo vystihnout náboženské rozpory předbělohorské doby, takže katovka bude katolička a Petr protestant. Na jevišti mohou řešit konflikty své víry. Tak si to představoval on. Jenže obsahem hry byla jednoduchá detektivní zápletka opepřená netradičním milostným vztahem, který umožňuje spoustu zábavy. Nechápal jsem, kam chce ty závažné myšlenky vložit (leda by katovka s Petrem diskutovali o víře během mučení zločince nebo při milostné hře).

Teprve později jsem pochopil, že režisérovi je jedno, co si myslí autor. Jenže já byl vždycky odbojný a hru jsem stáhl. Nakonec jsem dosáhl toho, že představení se ujala mladá režisérka z Prahy a dopadlo výtečně. Premiéra se konala v Lesním divadle ve Sloupu u Nového Boru. Mezi pískovcovými skalami byla na jevišti jizba katovny (včetně improvizované mučírny ukryté v lůžku), kolem hluboká letní noc, několik stovek diváků, kteří se výtečně bavili. Pro mne bylo velkým vyznamenáním, že se premiéry zúčastnil tehdejší ministr kultury Pavel Dostál, divadelník tělem i duší. A měl jsem pocit, že se i on pobavil.

Podle této hry jsem později napsal román. V něm jsem použil jen základní motiv, vyšperkovaný dalšími zápletkami a hromadou tajemných mordů. Ke knize obdrží čtenář CD s písněmi z této hry (a jako bonus ještě písně z mé další hry nazvané Gaudeamus konšelé).

Jak jsem už řekl, skladby se Petru Traxlerovi opravdu povedly. Třeba taková píseň o Magdaleně, pokud by zazněla v nějakém muzikálu, bude megahitem. Je obrovská škoda, že se už vydání CD nedožil (zemřel přesně toho dne, kdy kniha přišla z tiskárny a směřovala na pulty knihkupectví). Život přináší i smutné náhody.

S jídlem roste autorova chuť. Po povídkách přišly romány, po hře Ještě že nejsem kat přišla hra Gaudeamus konšelé. V ní nejsem už jen bezprávným autorem, ale také režisérem a producentem (inspiroval jsem se hollywoodskými herci, kteří také s rozkoší produkují své vlastní filmy). Byla to zkušenost opravdu poučná.

Do té doby jsem si myslel, že největšími „rypáky“ jsou skláři (kdybyste je slyšeli, jak do mě – zvláště ze začátku – vandrovali a snažili se mi dokazovat, co všechno neumím). Při zkoušení hry jsem poznal, že herci jsou ještě horší (a to jsem je jako producent platil). Ten tlak byl samozřejmě nenápadný, ale stálý. Spor jsme vedli o každou repliku, o každý krok a gesto. Naštěstí i pro tuto hru složil písně Petr Traxler a sám je zpíval spolu s bratrem Jirkou. Ti dva byli jakýmsi stabilizátorem našeho uměleckého pnutí, takže jsme se nakonec přece jen k premiéře propracovali. Konala se na podzim roku 2010 v Praze na Vinohradech v Divadle U Hasičů. A já měl tak možnost užít si krásu „herecké šatny“ (ve hře jsem si totiž napsal malou roličku i pro sebe).

Hra vypráví o korupci na radnici nejmenovaného renesančního města. První reprízu po premiéře jsme hráli ten den, kdy na pražské radnici svrhli dosavadní městskou radu (pro podezření z korupce). Večerní představení mělo úžasnou atmosféru, jakou jsem znal z doby mládí, kdy se na kolejích konala poloilegální vystoupení písničkářů Šafránu (jeho duchovním otcem byl Jaroslav Hutka). Na těch představeních stačila i nepatrná narážka na režim, abychom vybuchli ve smích, a následoval potlesk.

Ten večer to bylo v Divadle U Hasičů stejné. Nedá mi, abych tu neocitoval alespoň malý kousek, kdy se publikum otřásalo smíchy (i když je to vlastně k pláči).

Písař:

… že se musí konečně s korupcí zatočit. Zbavili vás úřadu purkmistra. A nejste už ani konšel. A kdyby jen to…

Purkmistr:

Neříkej, že se stalo ještě něco horšího!

Písař:

Konšelé zase povolili defenestraci. Ve vaší kanceláři už otevřeli okno…

Kejklířka:

Co bude s vámi teď, pane purkmistře? Opravdu vás vyhodí z okna?

Písař:

Zrovna nedávno jsme ulici pod radnicí vydláždili… To byla hloupost co?

Purkmistr:

Mě z okna nevyhodí. Nebojte se. Vím toho na ostatní příliš…

Kejklířka:

Tak proč by konšelé povolovali defenestraci?

Purkmistr:

Přece kvůli lidem! Musí ukázat, že jsou spravedliví a rázní. Až se to přežene, defenestraci zase zakážou. Anebo prohlásí, že je v rozporu s Majestátem poddanských práv a svobod.

Logickým vyvrcholením mého dramatického autorského snažení byl film. Na konci roku 2007 jsem dostal z televize Nova nabídku, abych zkusil vymyslet koncepci historického detektivního seriálu, který bude vycházet z mých knih a hlavním hrdinou bude Oldřich z Chlumu. Další nezapomenutelný zážitek, ale také obrovská škola scénáristického řemesla. Psát seriál je dílo sui generis (méně učeně by se to dalo vyjádřit jako tanec mezi vejci). Při psaní scénářů jsem měl štěstí na dramaturgy. Překvapeně jsem se dozvídal finesy ze zákulisí seriálů. Jak je třeba fázovat zápletky, jak udržet diváka stále v napětí. I když je mé duši metoda psaní podle algoritmu cizí, vytvářeli jsme grafické modely zápletek. Nakonec v průběhu roku 2008 vzniklo deset scénářů, které se však bohužel nerealizovaly a dodnes leží v archivu televize Nova.

Natočen byl jen první díl, který měl být původně pilotním dílem seriálu, ale nakonec se z něj stal solitérní film nazvaný Jménem krále. Natáčet se začal v létě roku 2008 a v květnu 2009 byla premiéra. Na české poměry celkem profesionální výkon.

Jak jsem si pochvaloval práci na scénářích, tak jsem truchlil nad vlastní filmovou realizací. Díky filmu jsem totiž pochopil, že autorem Hamleta není Shakespeare. Ten napsal jen nějaký text, ale skutečným autorem je režisér. A Shakespeare psal svůj text pouze proto, aby vytvořil materiál, na jehož podkladu vynikne režisérova genialita.

Můj scénář vypráví příběh jako klasickou detektivku, kdy na začátku divák netuší, kdo mohl zločin spáchat, a v průběhu děje se postupně odhalují stopy a souvislosti. Režisér přepsal příběh moderně, takže hned v prvním obrazu ukáže divákům zločin a zločince (tak, aby ho každý poznal). No, nevím… Můj příběh začíná smírem mezi pány z Vartemberka a Dubé, aby divák pochopil souvislosti rodové nenávisti (měla to být přece expozice seriálu). Tohle režisér vynechal, takže divák skočí rovnýma nohama do konfliktu, o němž toho moc netuší. Nakonec film nedopadl špatně, ale představte si, jaká to mohla být „bomba“, pokud by se to natočilo podle mého původního scénáře!

A to nemluvím o detailech, které samozřejmě divákům většinou uniknou, ale mne rozčilují. V románu i ve scénáři se klíčová vražda odehraje na věži (to má svou logiku pro vyšetřování). Když jsem se díval na lokace (výběr míst, kde se bude natáčet), vyděsil jsem se, protože se mělo točit na hradě Točníku, což je jeden z mála našich hradů, který nemá věž. Běžel jsem za producentem a upozornil ho, že věž hraje v příběhu důležitou roli. Mé pochybnosti odmítl, že režisér si s tím určitě nějak poradí. Důležité prý je, aby hrad nebyl daleko od Prahy.

Nevzdal jsem se a přinesl mu nabídku hradů, které jsou blízko u Prahy, mají věž a jsou „nádherně gotické“. Podíval se na první a odmítl ho, že je na jih. Pak odmítl další, že je na východ.

„A proč by nemohl ten hrad být na východ?“ protestoval jsem.

„Víte, pane doktore (tohle oslovení mělo v daných podmínkách nádech shovívavosti), my vše pro natáčení máme složené ve skladu tady pod Barrandovem. To se ráno naloží na kamion a musíme být na místě hodně brzo, abychom to postavili dříve, než přijedou herci. Jel jste někdy ráno s plným kamionem přes Prahu po Jižní spojce? My potřebujeme hrad na západě, protože ze skladu vyjedeme na plzeňskou dálnici a jsme hned venku z města. Žádné zdržení!“

A bylo to umělecky jasné.

Film je iluze. Je to dílo kolektivní, kdy autorem jsou všichni kromě scénáristy (alespoň takový dojem jsem nabyl). Když psal Karel Čapek své slavné pojednání Jak se dělá film, měl naprostou pravdu! Přesto mohu spolu s klasikem zodpovědně prohlásit: Vším, čím jsem byl, byl jsem rád. Včetně filmového scénáristy. Ale všeho dobrého pomálu!

Psaní se věnuji s takovou odpovědností a entuziasmem, že je celkem logické, že jsem si vzal za manželku ženu, která je rovněž spisovatelkou. Spolu jsme studovali a svůj milostný vztah jsme si budovali diskuzemi o práci (tohle tvrdím s určitou mírou autorské licence). Pravda ale je, že hovorům o psaní věnujeme spoustu času neustále, neboť oba jsme velice ponoření do toho, co děláme.

Už z dikce tohoto sdělení je zřejmé, že o historii a psaní se vede i většina našich rodinných sporů. Nejde o běžné domácí hádky, které jsou svou podstatou strašně jednoduché. Příklad – muž má pověsit obrázek. Buď na to zapomene, nebo zatluče skobičku tak špatně, že obrázek spadne na podlahu a rozbije se. Vina je v takovém případě zřejmá na první pohled a moc se o ní diskutovat nedá. Ale diskuze o umělecké tvorbě je komplikovaná, protože nezná axiomy, dogmata, definice. Žádné tvrzení není v případě tvorby jednoznačné, míra viny a pravdy je vágní. Vždycky záleží na vzájemném naladění diskutujících stran, na autoritě diskutujících a také na míře asertivity. My oba, já i Alenka, jsme tvrdohlaví.

Svá díla si dáváme přečíst a předpokládáme, že nás ten druhý pochválí. Pokud se to nestane, nastane fáze polemická. Vzpomínám si na jednu pro mě tak trochu legendární diskuzi. Před mnoha lety Alenka napsala jakýsi článek, který se mně zdál formální, uchvátaný, plný frází. Laskavě, trpělivě a věcně jsem jí své připomínky vysvětloval a ona mi naprosto nekonstruktivně odporovala. Diskuze se vyhrocovala a stále nevedla ke kýženému závěru (tedy mému). Nakonec jsem použil argument, který jsem považoval za naprosto nezpochybnitelný, a řekl jsem: „Nezlob se, Alenko, ale já jako spisovatel to tak cítím.“

„Jaký ty jsi spisovatel, vždyť jsi nic nenapsal,“ opáčila ihned. V té době jsem měl za sebou asi šest románů. Upozornil jsem na to. Protože Alenka je chytrá holka, hned to vysvětlila: „To je pravda. Ale nic pořádného!“

„Takže teprve až napíšu něco pořádného, budu v téhle rodině platit za spisovatele?“ zeptal jsem se nerudně a odešel do své trucovny. Tehdy jsem začal psát román Mezi tiárou a orlicí, který mi opravdu otevřel cestu na knižní trh. K Alenčině cti nutno přiznat, že jsem pak po určitou dobu jistou uměleckou autoritu v rodině požíval.

Ale platilo to jen do předloňského roku, kdy mi do zad vrazila dýku média. V té době vyšel druhý díl mé Přemyslovské epopeje a Alenčina kniha Jařmo, parkán, trdlice (půvabný výkladový slovník zapomenutých pojmů a dnes už nepoužívaných věcí). Na obě knihy vyšly recenze v Mladé frontě Dnes, které mají na konci procenty uvedeno, jak je dílo kvalitní. Za Přemyslovskou epopej jsem dostal 75 % (Dan Brown dostal tehdy 40 % – redaktorky s těmi procenty šetří jako se šafránem). Alenka dostala týden po mně za Jařmo 80 %. A pak se doma umělecky prosazujte!

Skoro vše, čím jsem v životě prošel, mi dalo zkušenosti a inspiraci pro psaní. A děkuji osudu, že jsem to mohl prožít. Nejvíce ze všeho však děkuji, že je Alenka mou manželkou. Bez rodinného zázemí bych psát nedokázal, nebo alespoň ne způsobem, jakým to dělám. Pohodu, kterou mi dává, přenáším do osudů svých hrdinů. I v tom je možná odpověď, proč mé knihy nejsou rozervané a „deviantní“.

Ano, diskutujeme spolu, ne vždy se shodneme, ale právě v tom je krása umělecké tvorby. Alenka je pro mne tím, čím byl při univerzitních disputacích ve středověku „advocatus diaboli“ (ten, kdo klade chytré námitky, aby pomohl přednášejícímu najít tu nejlepší cestu k pravdě). Říká mi připomínky, protiargumenty, námitky, které – i když se mi někdy nelíbí – mé tvorbě nesmírně prospívají. Každý muž potřebuje, aby ho někdo povzbuzoval v rozletu, ale současně aby jeho ješitnosti přistřihoval křídla. Bez ní bych se nejspíše spisovatelem vůbec nestal. Proto věnuji všechny knihy Mé ženě Aleně.

A ještě na závěr poznámka mé ženy:

Všechno jsem pečlivě přečetla a je to v podstatě pravda. Jenže na některé věci má muž jiný pohled než žena. Maně se mi vybavuje oblíbená historka mého manžela z časů vojny (pokud by byla pravda vše, o čem vypráví, musel by tam strávit nejméně sedm let jako za Marie Terezie). Měli prý velitele, který nedokázal sestavit dvě po sobě jdoucí souvislé věty. Po každém jeho projevu k vojákům proto vystoupil jeho zástupce a řekl, že soudruh velitel chtěl říci zhruba toto…, a pak vojákům pověděl, o co vlastně jde. I když ta paralela není přesná a není vůči mému manželovi úplně spravedlivá, neboť on těch vět po sobě jdoucích dokáže sestavit spoustu (někdy ho ani nedokážu zastavit), musím podotknout, že pokud hovoří o mně, chtěl říci zhruba toto:

Je pravda, že od časů vysoké školy žijeme společně naší prací. Baví nás, a pokud jde o odborné polemiky, s většinou jeho názorů souhlasím. Je to dáno tím, že společně hledáme cesty, jak dějinám a lidem rozumět. Společně píšeme populárně naučné knihy (vůbec první s názvem Tradice lidové tvorby jsme napsali snad ještě před svatbou).

Rozumíme si i v pohledu na kotrmelce dnešního světa. Pokud však jde o některé jeho poznámky k běžnému životu, pak to je už horší (muži totiž nemají smysl pro detail).

Vyprávění o tom, jak vedeme literární diskuze, je pak naprosto scestné. On zcela nekonstruktivně vrší své argumenty a já je trpělivě a laskavě poslouchám a snažím se věcně oponovat. Když se míra dovrší, odejde, nikoli ovšem psát román Mezi tiárou a orlicí, ale spát (to je taková forma jeho protestu).

To jen na vysvětlenou. Jinak je však jisté, že pokud bych náhodou začala psát romány i já, budou všechny věnovány Mému muži Vlastimilovi.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Jak jsem se stal spisovatelem

4x Oldřich z Chlumu