Zuzana Rampichová

PŘÍLIŠ TICHÁ ŠUMAVA

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zuzana Rampichová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6453-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

V noci ji něco probudilo.

Na to byla za poslední rok a půl zvyklá – stačilo, aby elektronická chůvička ohlásila, že se její synek ve vedlejší ložnici rychleji otočil nebo zakašlal, a už byla vzhůru. Ale tentokrát chůvička ani neblikla, muselo to tedy být něco jiného.

První, co si v polospánku uvědomila, bylo, že jsou tu úplně sami, jen ona a malý, sami dva v celém domě. Jak se pozvolna budila, začínala se bát. Zaposlouchala se do temnoty noci, ale kromě protékající vody v záchodě, zvuku tak domácky známého, že víc uklidňoval, než děsil, nebylo slyšet nic. Jen ta voda a mimo ni naprostá absence zvuků. Ticho bylo tak dokonalé, až bylo konejšivé. Znovu zavřela oči a uklidněna už už upadala do spánku, když doopravdy něco zaslechla. Vrznutí. A pak další. Pokradmé šouravé kroky. Tma, ještě před pár okamžiky tak konejšivá, se náhle změnila v nejhoršího nepřítele. Vymrštila se jako na pérku, srdce až v krku. Seděla na posteli tak napjatá, až cítila, jak jí tuhnou krční svaly. Ale zas bylo jen ticho. Jen ona, temnota a absolutní ticho hor. Znovu si lehla, a jak se jí tep pomalu vracel k normálu, říkala si, že se nesmí bát, je to jen její zjitřená představivost, všechno si jen namlouvá.

Ale nenamlouvala.

Dveře ložnice se náhle rozrazily a dovnitř za šíleného ryku něco vtrhlo, něco strašného a obrovského. Ještě se stihla na posteli instinktivně vztyčit a její poslední myšlenka, než jí srdce vypovědělo službu, patřila človíčkovi ve vedlejší ložnici.

▪ ▪ ▪

Michal se prodlouženého víkendu na Samotách už nemohl dočkat. Když si do staré vojenské tašky z hrubého plátna balil čisté prádlo, gumáky a flašku rumu, samozřejmě toho jediného pravého z brambor, opět si gratuloval k nápadu pořídit si chalupu uprostřed šumavských hvozdů, kde se šest stavení stojících pospolu u malebné říčky výstižně nazývalo Samoty.

K chalupě se dostal náhodou – díky složitým rodinným vztahům a dědičné chorobě, která byla důvodem, že nezanedbatelná část Michalova pokrevního příbuzenstva umírala na selhání srdce ještě před dovršením padesátky, se spolu se dvěma bratranci vzdálenými tak, že o nich nikdy ani neslyšel, stal spoludědicem. Do takové situace se Michal navzdory rodinnému zatížení dostal prvně a byl rozhodnut nechat všemu volný průběh. Necítil se na to, přijmout bez jakékoliv zásluhy majetek po strýci, kterého viděl naposled jako děcko a o kterém věděl jedině to, že byl lékař a že zemřel tragicky, ale když v rámci dědického řízení přijeli na Samoty, okamžitě se do chalupy zamiloval. Bratranci, jeden Pražák a druhý invalidní důchodce z východních Čech, byli z nečekaného dědictví zaskočeni stejně jako on, takže jeho spontánní nabídku, že chalupu od nich odkoupí, přijali s úlevou.

Chalupa byla klasickou ukázkou šumavské architektury – roubená, z fortelných trámů napuštěných do temné hnědi, pospojovaných bílou maltou. Už tak malá okénka nahrazovaly v nízkém štítě jen průduchy. Vyřezávané zápraží zavalila polena, která popadala z haldy navršené až těsně pod okna a zanesené loňským listím. V kuchyni se porůznu válelo otlučené smaltované nádobí a v jednom rohu stála dokonce železná trojnožka s očouzeným kotlíkem. Obývák, nebo poctivěji řečeno ústřední světnice, se pyšnil starou kredencí s naprasklou skleněnou výplní a sbírkou hrnků a konviček neidentifikovatelného původu a roztodivných tvarů. V ložnici v nočním stolku, pod haldami zteřelých časopisů objevil Michal pitoreskní nástroje se ztupenými zuby, o nichž se později dozvěděl, že se kdysi používaly na zastřihávání vlasů a vousů. V kůlně si všiml bytelného ponku s dřevěným svěrákem, trojích litinových Peter (ale to byly jen ty, co byly vidět ode dveří – možná jich tam někde pod vším tím harampádím bylo povícero) a hned vedle vchodu vyřezávané staré skříně, do níž někdo nešetrně natloukl hřebíky a na ně zavěsil nářadí, svazky starých zrezlých klíčů a další po léta shromažďovanou a zcela nepostradatelnou dílenskou veteš, která by se mohla ještě k něčemu hodit.

Chalupa byla zkrátka dokonalý kauf.

Michalova manželka Gabriela tam od loňska, kdy chalupu vykoupil, byla jen jednou. Ohrnovala nos nad představou, že by měla trávit víkendy nebo dokonce vzácné týdny své dovolené někde, kde není ani hospoda, natož kavárna nebo obchody.

Jediné, co Gábinu s chalupou smiřovalo, bylo Michalovo tvrzení, že ji koupil jako investici. Dostal ji opravdu za babku, protože byla víceméně neprodejná nejen kvůli množství dědiců a umístění v neprofláknuté části Šumavy, ale i kvůli své historii, kterou se Michal rozhodl zamlčet manželce už ve chvíli, kdy ji poprvé slyšel v hospodě o pár kilometrů dál. Takhle měl alespoň naději, že až dá stavení jakžtakž do kupy, žena sem za ním občas přijede. A jestli ne, taky dobře. Jejich manželství na tom nebylo právě nejlíp – kdyby jejich vztah před tím alespoň minimálně fungoval, nazval by to Michal manželskou krizí. Ale takhle, i když nebyl žádný psycholog, soudil, že v krizi těžko může být něco, co už léta neexistuje.

Ne že by spolu byli nešťastní. Prostě žili vedle sebe, normálně fungovali, sem tam se pohádali, sem tam se spolu vyspali, občas spolu dokonce i mluvili, ale když Daniel, jejich jediný syn, odjel studovat do Francie, ukázalo se, že už je spolu nic nedrží. Každý měl svůj život, svoje představy a touhy. Pár měsíců po synově odjezdu se přestali i hádat. Michal tak trochu podezíral Gabrielu, že prázdné místo po Danovi nahradila jedním nebo více milenci, ale bylo mu to jedno. On nebyl založený tak emocionálně, takže si jako náhradu pořídil tuhle chalupu. Prozatím, pak se uvidí, co život přinese, Michal se nebránil ničemu. Teď se soustředil na to, aby dal do června, kdy se má Dan vrátit domů na prázdniny, chalupu do kupy.

Natáhl novou elektřinu, nechal udělat rozvody vody a odpady, zakopal moderní septik a vyměnil lina. Tenhle víkend se chystal vymalovat, a jestli počasí dovolí, pustí se do úklidu zahrady, ale hlavně zaneřáděného, kopřivami zarostlého dvorku. Na opravy padly všechny Michalovy po léta tajně spořené peníze, přesto nelitoval, stejně pro ně neměl lepší využití. To Gabriela, ta by hned věděla, co s nimi, ale ta teď už nemá nárok.

Michal přihodil do tašky nůž a sadu šroubováků, rozhodným pohybem – jako ve filmu, škoda jen, že ho nikdo neviděl – zadrhl zip, hodil tašku přes rameno a s hvízdáním na pár dní opustil byt páchnoucí přepáleným olejem ze smažených řízků i vidinu dalšího víkendu stráveného před televizí s kynoucí nevrlou chotí po boku.

Sousedé aneb Svérázný lid šumavský

Michal jel do Samot přes Strakonice, kde se zastavil nakoupit lahváče a nějaké jídlo, protože jen z rumu člověk, přinejmenším manuálně pracující člověk, nemůže být živ celý víkend. Pak to vzal na Čkyni, odkud to bylo do Samot už slabých deset kilometrů. Ujel je ale krokem, aby se mohl, jak se říká, kochat. Tady už byl přímo uprostřed echt Šumavy. Žádná pole ani solární panely, jen tmavé rozlehlé lesy a zelené pastviny s pilně se pasoucím dobytkem, oddělené zídkami navršenými z kamenů a nepropustnými houštinami, místo širokých silnic jen úzké asfaltky obklopené hustými sošnými smrky s větvemi až k zemi, místo permanentní zástavby pár vesniček schovaných mezi kopci a mezi nimi opuštěná stavení a rozpadlé statky. Cestou po křivolaké silničce se zatáčkami klopenými do neuvěřitelných úhlů potkal Michal jen dva traktory, babetu a prorezlou stovku, v jedné vsi musel zabrzdit kvůli hejnu hus, které se rozhodly odebrat doprostřed návsi, a ve druhé kvůli ušmudlaným smějícím se dětem, honícím místního oříška. Byl to nezvyk vidět děti běhající venku bez rodičovského dohledu, úplně stejně, jak si to Michal pamatoval ze svého dětství. Dnes si děti směly povětšinou hrát jen na hřištích s kolotoči schválenými Evropskou unií, okolo nichž na lavičkách drbaly jejich Evropskou unií vyškolené matky, připravené je okřiknout, kdykoliv by chtěly dělat něco jiného, než házet míčem (ale samozřejmě ne po sobě) nebo s unuděným výrazem stavět bábovky (ale samozřejmě ne rozhazovat písek).

Michal se tu cítil jako v ráji. Nebo přesněji řečeno, jako kdyby byl zase doma. Ano, přesně takový pocit měl, aniž by ho byl schopen blíže specifikovat, protože on nikdy žádný harmonický domov nezažil. Možná těch pár prvních let s Gabrielou, ale i nad těmi viselo příliš mnoho otazníků, které je poskvrňovaly. Ale tady, uprostřed lesů, hor a pastvin, byl jednoduše klidný a spokojený. Uvědomoval si samozřejmě, že líbezná krajina a poklid jsou pro místní vykoupeny nedostatkem zaměstnání, dřinou v zemědělství, čachry s dotacemi, vysokými cenami v bídně zásobených obchůdcích, absurdními vzdálenostmi do školy nebo k nejbližšímu lékaři a ponorkovou nemocí, která v zimě padá na obyvatele vsí se sotva desítkami lidí a jejímž nezbytným průvodním jevem jsou drby, drby, drby.

Ti schopnější a chytřejší odcházeli, sotva dosáhli produktivního věku, do měst za vzděláním či za prací a zpátky se jich vracela jen hrstka, a to ve většině případů jen ti, kteří si ve městě nenašli partnery a při návratu do rodičovského domu zavírali oči před tím, že vzhledem k průměrnému stáří populace je tu šance na založení rodiny, navzdory nízkým požadavkům na partnery, mnohem mizivější než kdekoliv jinde v zemi. Sem tam se sice objevil průkopník s ideály a jiskrou v oku, za zády obatikovanou manželku a slintající pročůrané bioděti bez plenek a dudlíků, ale tihle exoti se od místních drželi dál a žili svými vlastními prozářenými životy mezi hnojem a dobytkem, tedy alespoň do té doby, než někomu z nich – většinou to byla žena, sedřená prací v domácnosti bez moderních vymožeností, bezúčelným pěstováním na zahradě, neustálými těhotenstvími a kojením ratolestí do pěti let – ruply nervy, sbalil děti a vrátil se do města ke státnímu vzdělávacímu systému, zaměstnání bez ideálů, ale zato ve vytopené kanceláři, k ledničce a myčce, ke chlebu jednoduše koupenému v obchodě a večernímu lenošení před televizí. Muž se pak ještě držel, tři měsíce nebo tři roky, rekordman to vydržel pět let, ale nakonec každý rezignoval a odešel za rodinou, aby mohl manželce do konce života z gauče pokrytecky vyčítat, o co všechno se kvůli jejímu útěku z lůna přírody připravili. V horách pak vydržela jen prořídlá skupina těch, kteří včas odhodili kristusky, navlékli holínky a přiznali sami sobě, že na traktoru, uhelném kotli, antibiotikách a bojleru není nic špatného, a vybudovali svůj život na kompromisu mezi civilizačními vymoženostmi a svými naivně romantickými představami o nezkaženém čistém životě na vsi.

Existence tu zkrátka vůbec nebyla tak jednoduchá a idylická, jak se mohla jevit z okénka projíždějícího auta, ale ti, kteří tu přes všechno nepohodlí dokázali být spokojení, tu žili plně a intenzivně.

I Michal pochyboval o tom, jestli by tu dokázal vegetovat trvale, ale jako správný lufťák si mohl dovolit vychutnávat jen krásy a výhody pomalých víkendů strávených uprostřed přírody v nadzemském klidu a neuvěřitelném tichu (tedy až na ty traktory a kohoutí kokrhání).

Michal se na další šumavský víkend těšil jak malé dítě. Do Samot mu zbývaly už jen poslední tři vesničky, a tak se rozhodl zastavit na uvítanou na jedno točené v hospodě U Bílé růže.

Ale samozřejmě bylo zavřeno, jak jinak. Bílá růže byla jediná hospoda široko daleko a podle toho vypadala nejen otvírací doba. Hostinský, bývalý lesák, který si na důchod pořídil výčep dole v baráku, aby se nenudil, byl zarostlý podivín. Jeho jediné ústupky hygieně spočívaly v občasném vypláchnutí půllitru a jako sortiment uznával jen zvětralý Nektar, žlutou limonádu a fernet. Hosty obsluhoval se zjevnou nechutí, ta mu ale nebránila přisednout ke kterémukoliv pokecanému stolu a bez vyzvání se zapojovat do debat.

▪ ▪ ▪

Do Bílé růže Michal poprvé zabrousil před pár měsíci na podzim, krátce poté, co složil zálohu na chalupu a zároveň zjistil, že navzdory inspiraci ve formě nečekaného brzkého mrazíku není schopen roztopit kamna tak, aby opravdu hřála a ne jen čudila. Po několika marných pokusech, když už byl – na rozdíl od kamen – vzteky rozpálen do běla, je nakonec zabouchl s tím, že se snad roztopí sama, a rozhodl se dát si někde panáka na uklidnění i na zahřátí – v té době ještě nevěděl, že si zahřívání stejně jako cokoliv dalšího, co by mohl na Šumavě potřebovat, má přivážet sebou. Projížděl jednou vsí za druhou a teprve ve třetí narazil na vývěsní štít. Bílá růže. Netušil, z čeho název pramení, protože na zarostlém dvorku se rozhodně žádné růže nenalézaly, jen rozvrzaný vetchý stůl a suchý záchod. Bílého tu také nebylo nic – omítka domu byla dávno zšedivělá a dlouhé nepěstěné vousy hospodského zažloutlé.

Uvnitř to ovšem žilo – obsazeny byly dva stoly ze tří. Hosté si byli tak podobní, že splývali v jednolitou masu – těžko od sebe rozeznat deset mužů, když jeden každý z nich je stejně prošedivělý, zarostlý, v montérkách a s nijakým výrazem ve tváři. První skupina, jež měla tu čest mít za členku dokonce i jednu osobu něžného pohlaví (od ostatních se ale lišila jen tím, že místo montérek měla šatovou zástěru), hrála mariáš, druhá jen tak seděla a civěla do rozpitých půllitrů.

Michal chvíli přešlapoval u výčepu, ale když se delší dobu neobjevil nikdo, kdo by ho obsloužil, usedl k prázdnému stolu. Teprve pak se od karetníků s mručením zvedl zavalitý vousáč, přišoural se k němu a utrousil na půl pusy: „Co to bude?“

„Jaké máte pivo?“ zeptal se Michal.

„No, pivo,“ pokud by hospodský byl ochoten snížit se k tak emocionálnímu projevu, byl by otázkou zaskočen, „točený.“

„Dal bych si plzeň,“ zkusil to Michal.

„Plzeň?“ zakroutil hostinský hlavou. „Když řeknu pivo, myslím tím Nektar. Desítku.“

„Aha,“ jestli Michal něco nesnášel, byl to tenhle páchnoucí strakonický patok. „Tak mi dejte houbu. Z červenýho. Půl na půl.“

„Jasně,“ hostinský se odšoural k výčepu, ale za chvíli byl zpátky. „A co to jako má bejt ta houba?“

„Kola s vínem,“ tentokrát byl zaskočený Michal.

„Kolu nemám,“ děl hostinský, „jen žlutou limonádu.“

„Tak víno.“

„To taky ne. Mám jen pivo, rum a pak to, co pije lékárník.“

Z posledně jmenovaného záhadného nápoje se vyklubal fernet s tonikem, který by Michala za normálních okolností nikdy ani nenapadlo si objednat, ale tohle nebyly normální okolnosti, tady byl uprostřed hlubokých šumavských lesů, takže musel být vděčný i za malé radosti.

Přinesená sklenice měla do čistoty hodně daleko, avšak Michal si, po těch těžkostech, co způsobil svojí nestandardní objednávkou, netroufl stěžovat. Popíjel lékárníkovu specialitu a rozhlížel se kolem sebe. Hospodu se kdysi dávno pokoušel někdo zkrášlit – z dřevěného nábytku se loupal zelený nátěr, ze stropu bůhvíproč visely válečky na těsto a stěny zdobilo nejrůznější starobylé náčiní do domácnosti, o některých kusech už by Michal ani nedokázal říct, k čemu mohly sloužit. On sám seděl pod valchou – tu si ještě matně vybavoval od své babičky –, na níž bylo přitlučené mýdlo s jelenem.

„A odkud ty si?“ naklonil se k němu náhle muž od vedlejšího stolu, který z důvodu neuchopitelného na úrovni vědomí vypadal o malinko bystřejší než zbytek osazenstva.

„Ze Samot, koupil jsem tam chalupu,“ vysvětloval Michal ochotně. Bylo lepší, když mluvil, než aby na něj jen zírali.

„Tu po dochtorovi?“ ozval se od druhého stolu chlápek, jako jediný oblečený v džínách a svetru. Výjimka potvrzující pravidlo. Karbaníci zároveň přerušili hru, aby mohli nerušeně naslouchat. Hostinský se zvedl a beze slova si přisedl k Michalovu stolu, čímž ho maličko vyvedl z rovnováhy.

„Tu roubenou,“ odpověděl Michal. Hostinský mu teď zíral do obličeje z necelých dvaceti centimetrů, zřejmě si tak chtěl zajistit, aby nepřišel o jediné Michalovo slovo.

„Tu po dochtorovi, to říkám,“ vyjasnil to chlápek. „Vy jste nějaká jeho přízeň?“

„No, ani ne, jen hodně vzdálený synovec.“

„Takže přízeň,“ ujasnil si muž Michalovu rodinou genealogii.

„Dochtora tady měli všichni rádi,“ podotkla žena v šatové zástěře. „Všichni. On za to nemohl, dohnali ho k tomu ti hajzlové z Prahy…“ Zavrtěla bezmocně hlavou, a aniž upřesnila, k čemu byl oblíbený doktor dohnán, kopla do sebe panáka a významně posunula prázdnou sklenku po stole směrem k výčepu. Hostinský se ale, jak si Michal všiml, nepodíval na ženu, nýbrž na muže vedle ní, a když ten neznatelně zavrtěl hlavou, ani se nezvedl. Feminismus na českém venkově jedenadvacátého století v praxi, pomyslel si Michal.

„Já bych to tak úplně neviděl, povídalo se leccos,“ tímto prohlášením si muž ve svetru zjednal všeobecnou pozornost, pro zvýšení napětí před prohlášením zásadního významu si ještě pomaloučku lokl piva a pak teprve pokračoval. „Proč myslíte, že nechal praxi v Praze a šel sem? A to tam dělal sportovního lékaře, pro hokejisty a fotbalisty, a to už je něco. Přišli mu tam na nějaké čachry, jako pojišťovna, a dali mu na výběr – buď mu seberou licenci, nebo půjde dělat doktora do nějakého zapadákova, kde nemohou nikoho upíchnout. Tak skončil tady.“

„To jsou jen řeči,“ vyjela žena bojovně, ale pod mužovým pohledem se hned zas stáhla.

„Co ty, mladej, nemůžeš nám k tomu něco říct?“ obrátil se na Michala hospodský, jako kdyby celý rozhovor moderoval.

„Bohužel,“ Michal své potencionální sousedy zklamával jen nerad. „Opravdu o něm vůbec nic nevím, nevěděl jsem ani, že byl sportovní lékař, slyším to tady prvně.“

„Tchyně slyšela v krámu od Maruny Stehlíků, že když k němu přišla loni kontrola z pojišťovny, tak si dochtor nasypal do ruky šumák, pak ho tajně pod stolem slízal a předstíral, že má epileptickej záchvat, jakože se mu dělá pěna u pusy,“ muž ve svetru nerušeně navázal na své předchozí líčení. „A proč by to asi dělal, když by měl čisté svědomí?“

Na to neměl odpověď nikdo.

„A Maruna, ta to musí vědět, protože sestra její tchyně uklízí ve Strakonicích na vézetpé.“¨

K tomuhle už se nedalo dodat vůbec nic.

Muži jeden po druhém zadumaně vyprazdňovali sklenice, a jak je stavěli na stůl, hostinský se zvedl a pomalu je vysbíral. S plnou hrstí půllitrů pak postával nad Michalem tak dlouho, dokud se mu nerozsvítilo a rychle do sebe kopnul tu exotiku, co jinak pije jenom lékárník.

„Ještě jednou totéž.“ Jeho objednávka ale zůstala bez odezvy, takže Michal pár dalších minut setrvával v napětí, jestli se mu dostane té cti se tu ještě napít.

Hospodský se došoural za bar a začal jeden po druhém plnit půllitry, aniž je omyl. Michal byl vděčný, že si nedal pivo, mezi půllitry měl jedinou třetinku on a pak už jen ta žena, takže měl padesátiprocentní naději, že dostane zpátky svoji sklenici. To bylo víc než slušné.

„A ví vůbec mladej, co se dochtorovi stalo?“ vypustil hospodský neadresně a odchrchlal si do umyvadla. Michal si náhle přestal přát, aby mu sklenici umýval.

„Bodejť ne, bylo to i v televizi,“ ozvalo se od stolu.

„Obávám se, že mi to uteklo,“ rozhlédl se Michal.

„To byl přece on, kdo se zastřelil tenkrát v té pojišťovně.“

Michal se na ten případ matně rozpomněl, byly toho plné noviny i internetová zpravodajství. Později si pár článků vygoogloval pro osvěžení paměti.

Lékař se zastřelil před zraky úřednice VZP(1)

V prachatické kanceláři Všeobecné zdravotní pojišťovny se zastřelil lékař D. H. Policie ho rok a půl vyšetřovala kvůli podezření z falešného vykazování péče. Ovšem jestli to byl důvod jeho činu, není podle mluvčí VZP zcela zřejmé.

O včerejší události jako první na svých stránkách informoval Deník.cz s tím, že lékař sebevraždou řešil problémy, do nichž se dostal. Falešným vykazováním úkonů si měl podle internetového zpravodajství přilepšit o 2,5 milionu korun.

Faktem je, že na něj VZP podala trestní oznámení. Došlo k tomu po mnoha kontrolách v listopadu 2005, policie ho podle mluvčí Jany Kameníkové dosud neobvinila.

Mluvčí VZP Jana Víšková iDNES.cz sdělila, že úředníci s lékařem mnohokrát jednali a nabízeli mu splátkový kalendář, který sice odmítal, ale nedělal dojem, že by situaci bral příliš dramaticky.

„Bylo to zcela nečekané. Neohlášený přišel na pobočku a pracovnici v kanceláři řekl něco ve smyslu ‚promiňte, vy za to nemůžete‘ a prostřelil si hlavu,“ popsala událost Víšková. Přivolaný lékař konstatoval okamžitou smrt.

„Ekonomický dopad této kauzy nebyl pro D. H. natolik dramatický, aby vysvětloval tak tragické řešení – platby pro jeho ordinace se v úhrnu pohybovaly v řádech milionů korun ročně. Oproti tomu měl na základě revizních kontrol za neoprávněně účtované výkony v uplynulých třech letech pojišťovně vrátit 155 tisíc korun,“ upřesnila Víšková.

VZP poprvé kontrolovala účetnictví lékaře v roce 2002. Během dvou let přišla na mnoho nesrovnalostí, které neuměl vysvětlit. Úředníci ho několikrát pozvali, aby podal vysvětlení. „Jednání vždy probíhala standardně,“ dodala mluvčí.

Lékař měl praxi v obcích Strašín a Vacov a zajišťoval záchrannou službu v odlehlých koutech Šumavy. Jak uvedl Deník.cz, pomáhal i lyžařce Kateřině Neumannové z nedalekého Zadova, dříve také závodníkovi v chůzi Jožkovi Pribilincovi.

VZP zatím nezná výsledek policejního šetření, které provádí na základě jí podaného trestního oznámení. „Není tak možné definovat souhrnnou částku za všechny roky, kdy k uvedené činnosti docházelo, a kterou by tedy měly ordinace doktora D. H. VZP vrátit,“ dodává Víšková.

Chlapi v hospodě byli přesně informovaní.

„Volal tehdy i do Novy, do Na vlastní oči, aby ho šli do té pojišťovny doprovodit, ale řekli mu tenkrát, že zrovna netočí, že mají přes léto volno.“

„Ty si teda pak museli rvát vlasy, že tam někoho neposlali.“

„Nechal dopis,“ ujal se zas slova chlapík ve svetru, ten, který vypadal o fous bystřejší než všichni ostatní. „Psal v něm, že to udělal kvůli pojišťovně, že nemohl dál takhle fungovat, neměl peníze. Ale ukázalo se, že pojišťovna po něm šla už delší dobu – fingoval výjezdy a nechával si je proplácet a taky vykazoval neexistující výkony.“

Sebevrah z VZP si napsal vlastní úmrtní list(2)

Mým vrahem je totalitní, arogantní a zločinecká organizace Všeobecná zdravotní pojišťovna, napsal v dopise na rozloučenou lékař D. H. Ve středu se zastřelil před zraky úřednic v prachatické pobočce VZP. Včera si jeho dopis mohli přečíst pacienti na dveřích jeho vacovské ordinace.

Podle informací MF DNES měl vše dobře naplánováno – přinesl si dokonce i úmrtní list, který si sám podepsal.

D. H. – bývalý sportovní lékař, který nyní provozoval ve Stachách záchranku – byl praktickým lékařem pro dospělé ve Vacově, Sušici či Vimperku. Zabil se legálně drženou zbraní před zraky úřednice VZP, která se poté zhroutila, je na nemocenské a s nikým nekomunikuje.

Lékař podle pojišťovny falšoval výkazy péče v ordinacích a podvodně tak vydělal stovky tisíc korun.

Vše se odehrálo během pár vteřin. „Řekl pracovnici, že se omlouvá, že za to nemůže. Pak se ozvala rána a už bylo slyšet jen volání o pomoc od úřednice a nářek,“ řekl jeden ze zaměstnanců.

Sebevražda lékaře otřásla především lidmi z Vacova na Prachaticku. Ti včera mlčky stáli u dveří do jeho ordinace a četli parte, vedle nějž visí i dopis na rozloučenou, který D. H. napsal na stroji a dolů připojil své razítko a podpis.

„Jde o suicidium (sebevraždu – pozn. red.) čistě bilanční. Ve skutečnosti je však vrahem totalitní, arogantní a v některých případech, které jsem měl možnost detailně pozorovat, z lidského hlediska i vyloženě zločinecká organizace VZP,“ napsal v dopise lékař a pokračuje, že pojišťovna trestá snahu a úspěch lékařů.

Obviňuje také „armádu organizovaných a vycvičených lumpů“, kteří rozhodují o tom, kdo zvítězí a kdo padne.

Všeobecná zdravotní pojišťovna, která podala na doktora už v listopadu roku 2005 trestní oznámení, včera odmítla, že by měla na jeho smrti jakýkoliv podíl. „Měl vrátit 155 tisíc korun za neoprávněně účtované body, ale to nevysvětluje zoufalý čin, protože ročně jsme mu vypláceli řádově miliony korun,“ řekla mluvčí VZP.

D. H. sebevraždu v sídle pojišťovny pořádně naplánoval. Den předem volal reportéru Josefu Klímovi z televize Nova, zda si nechce natočit první oběť VZP. „Říkal jsem, že o prázdninách nenatáčíme, až v září, a on jen řekl ‚No, tak máte první oběť VZP‘ a zavěsil,“ řekl reportér pořadu Na vlastní oči Klíma v Televizních novinách.

Lidem ve Vacově bude lékař chybět. „Byl to moc hodný člověk, který pomohl i třeba o půlnoci. Byl vždy rozvážný, ale možná toho také na něj už bylo pracovně moc,“ řekla obyvatelka Vacova.

„Musel se přece nějak živit,“ ujala se doktorovy dobré pověsti žena. „A měl zlaté ruce. A dyckyt otevřel ordinaci, když bylo třeba. Klidně i o víkendu. A jeho pohřeb sám ukázal, jakou měl pan dochtor vážnost. Jen to celé nemuselo znamenat jeho ztrátu. Protože takový druhý člověk se už jen těžko hledá. Škoda jen, že už neměl sílu dál bojovat. Nejhorší je, že oni se z toho stejně všichni vykroutí, a jak už VZP prohlásila, jedná se pouze o osobní tragédii. Tak ho sakra měli nechat na pokoji. Neznám člověka, který by toho udělat pro své pacienty tolik.“

„A co to s tou Helenou Fořtovic? Vždyť to byla ostuda, byla nejmíň o třicet let mladší než on,“ ozvaly se jedny z neidentifikovatelných montérek.

„O třicet čtyři,“ přidala žena svoji trošku do mlýna. „Ale to s tím nemá nic společnýho. A ona byla vždycky na starý chlapy. To nebyla dochtorova chyba, von se jen nechal zblbnout mladým děvčetem, který se mu samo nabízelo. A alespoň se o ni postaral, povídala mi to tudle její máma, když jsme spolu jely autobusem. Helena u něj nejdřív dělala sestřičku, ale dochtor ji přesvědčil, aby šla na medicínu. Dělá teď někde v Praze, dochtor jí tam sehnal v létě místo. Byl jí prej ještě na promoci, pár dní před tím, než to udělal, jako kdyby čekal na to, až bude zajištěná…“

„Možná jí nechal i nějaké peníze.“

„To ne, jedině že by jí je dal ještě před tím. Zbyly po něm jen dluhy, jen VZP dlužil strašně peněz, říkala to Maruna,“ muž ve svetru se napil na Marunu a sestru její tchyně a dál ze sebe sypal zaručené informace. „I ta chalupa se neprodávala jen díky tomu, že vlastně patřila nebožce jeho ženě a její přízni a on ji měl jen doživotně v užívání.“

Tohle mohl Michal jen potvrdit, sice úplně nepochopil všechny právnické výrazy, kterými je při předávání dědictví notář zahrnul, ale šlo v podstatě o to, že nedědili po zesnulém, nýbrž po jeho bývalé ženě, která zemřela již před mnoha lety. Takže na všech těch drbech tady přece jen něco pravdy bude, lidi si tady holt vidí až do talíře.

„Paní dochtorová,“ promluvil nečekaně hostinský, „se tu tenkrát oběsila. To ještě zvostávali v Praze. Tady měla chalupu po tátovi, přijela na víkend a po pár dnech ji našli viset na půdě. Prej ji dochtor mlátil.“

„No, když chlap vobčas uplivne ženský facku, je to jen k lepšímu,“ ozvalo se od stolu zamrmlání.

„A děti neměli?“ ozval se Michal. Pořád nemohl přijít na kloub tomu, jak do dědictví spadl zrovna on.

„Měli, chlapečka. Přes něj se na to taky tehdá přišlo. Paní dochtorová ho vzala sebou a dala ho hlídat jedný tetičce. Ta se pak po ní začala shánět a tak ji našli. Ale ten kluk pak odešel někam do ciziny a tam umřel. Bral prej od mala drogy.“

„Nemusel ji zrovna mlátit, ona prý byla vždycky divná, celá ta jejich rodina je divná,“ zastala se svého oblíbeného doktora žena. „Pamatujete tenkrát na starou paní Chrastalů? To byla její sestřenice. Kradla ve Zdíkově v samoobsluze, to už byla stará bába, a oni ji jednou chytli a napsali jí na dveře, že už tam jako nesmí, že krade. A ona šla a zatloukla si hřebík do hlavy. Jako že spáchá sebevraždu. Ale nic se jí nestalo, jen ji začala bolet hlava. A ona s tím takhle týden chodila, až pak šla k dochtoru, že jí strašně bolí hlava, ale o tom hřebíku mu neřekla nic. Až on jí pak udělal rentgen a našel ho tam. Představte si, jak musel koukat – stovku hřebík. Prostě divná rodina.“

Hostinský se zvedl, od všech vybral sklenice a tentokrát je začal, i když nedbale, vyplachovat. Michal, který i jako cizák pochopil neverbální signál, se podíval na hodinky – bylo tři čtvrtě na devět, zřejmě se chýlil čas zavíračky. Přesto statečně došel k baru a požádal: „Mohl bych tady všechny pozvat na panáka? Včetně vás samozřejmě,“ dodal, když ho stihl znechucený pohled zpoza výčepu. Hospodský spočítal hosty pro jistotu dvakrát a vyložil na skleničky, každý pes jiná ves, a bez ptaní rozlil fernety, becherovky a rumy. Malé. Vytáhl pokecaný lístek plný čárek, hosté se jeden po druhém trousili k výčepu, zaplatili pár mincemi, hodili do sebe panáka a se zabručením mizeli ve tmě. Michal tam stál se svým drsoněm jako tvrdé y, aniž by se dočkal jediného díku nebo alespoň toho, že by si s ním někdo přiťukl. Připadal si stejně hloupě, jako když sem vešel.

Nakonec spočetl hostinský útratu i jemu – ceny tu naštěstí odpovídaly kvalitě poskytovaných služeb, dvaadvacet korun za lékárníkův speciál a pětikoruna („bůra“, jak stálo na tabuli) za panáka.

„Na shledanou a dobrou noc,“ rozloučil se Michal společensky, ale hostinský v odpověď jen něco zamrmlal a otočil se zády.

Takhle neslavně proběhla Michalova první návštěva jediného občerstvovacího zařízení široko daleko, ale nenechal se odradit, občas zašel na jedno a časem dosáhl toho, že ho místní začali brát ne jako sobě rovného, ale alespoň vnímat jinak než jen jako lufťáka. Ještě pár let, říkal si Michal se suchým úšklebkem, a možná si budu moct občas přisednout i ke štamgastům.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Sousedé aneb Svérázný lid šumavský