Virginia C. Andrewsová

ZAHRADA STÍNŮ

Originální název: Garden of Shadows

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York, 1990

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1987 by The Vanda General Partnership

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Obálka © Emil Křižka, 2014

Translation © 1993, 1998, 2015 Petra Klůfová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6469-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Prolog

Dodatek k poslední vůli a závěti

Olivie Winfieldové Foxworthové.

Otevřít nejdříve po uplynutí dvaceti let od mé smrti.

Okolnosti mne donutily, abych zanechala tento dodatek. Kdyby se totiž ostatní nikdy nerozhodli vypovědět můj příběh, a to ani pro vlastní zisk, tajemství rodu Foxworthových by zmizelo v hrobě zároveň s mými ostatky. Krutost na sebe bere mnoho různých podob – a jednou z nich je i nevědomost. Právě vinou nevědomosti jsem byla odsouzena. Nyní jsem odešla k tomu, na jehož soudu jedině záleží, a smířila jsem se s jeho oceněním mé duše. Ti z vás, kdo jste zůstali dole na zemi, se nyní dozvíte plnou pravdu. A s vědomím této celé pravdy, suď mne, kdo se k tomu odvážíš.

Olivia Winfieldová Foxworthová

ČÁST PRVNÍ

První poupě jara

Když jsem byla malá holčička, koupil mi můj otec drahocenný domeček pro panenky, hotové umělecké dílo. Byl to kouzelný miniaturní svět zabydlený drobounkými porcelánovými panenkami, vybavený nábytečkem, a dokonce i obrazy, lustry a koberečky v odpovídající velikosti. Jenomže celý domeček byl uvězněný pod skleněným poklopem a já jsem se rodinky uvnitř nesměla nikdy ani dotknout – a mám-li říct úplnou pravdu, nesměla jsem se dotýkat ani skleněného poklopu, protože bych ho mohla upatlat. Drobounkým věcem v mých velikých dlaních hrozilo odjakživa nebezpečí. Domeček pro panenky jsem tedy mohla obdivovat, ale sahat na něj, to jsem měla přísně zakázáno.

Ta nádhera stála na dubovém stole pod oknem s barevným sklem. Sluneční paprsky pronikající skrz zabarvené okno pokaždé rozklenuly nad tím maličkým světem něžnou, duhově se míhající oblohu a dodávaly tvářičkám miniaturní rodinky výraz štěstí. Dokonce i služebnictvo v kuchyni a komorník, který ve své bílé livreji postával u domovních dveří, i chůva v dětském pokoji, ti všichni se tvářili jako spokojenost sama.

Takhle to mělo v lidském životě být, takhle to mělo vždycky být – a já horečně doufala a modlila se, že to bude jednou platit i v mém případě. Ten drobounký svět netížil jediný stín, neboť i v pošmourných dnech, když oblaka venku připomínala stmívání, okna s barevnými skly zázračně lomila šedavé světlo na duhu.

Zato skutečný svět, ten, ve kterém jsem žila já, se mi pořád zdál šedý a bez sebemenšího náznaku něčeho duhového. Byl šedivý jako barva mých očí, o kterých se odjakživa tvrdilo, že se dívají příliš přísně, šedivý, pokud šlo o moje vyhlídky, taktéž šedivé, jak tomu v případě staré panny, o niž nikdo nestojí, muselo být. Ve čtyřiadvaceti letech jsem už totiž byla starou pannou v tom pravém slova smyslu. Zdálo se, že vhodné mladíky zastrašuji svou výškou stejně jako inteligencí. Zdálo se, že svět lásky, manželství a mateřství pro mne navždycky zůstane uzavřený jako ten domeček pro panenky, který jsem tolik zbožňovala. Vždyť moje naděje se prozatím dokázaly naplnit pouze díky mé živé představivosti.

Ve své fantazii jsem byla líbezná, lehkomyslná a okouzlující stejně jako všechny ty mladé ženy, jež jsem poznala, ale s nimiž jsem se nikdy nespřátelila. Vedla jsem život samotáře, který oživovaly pouze knihy a snění. A ačkoliv jsem se o tom nikomu nikdy ani slůvkem nezmínila, lpěla jsem na jiskřičce naděje, kterou ve mně rozdmýchala moje matka těsně předtím, než zemřela.

„Život se velice podobá zahradě, milá Olivie. A lidé jsou jak malá semínka živená láskou, přátelstvím a péčí. Pokud jim někdo věnuje dostatek času a pozornosti, vykvetou z nich přenádherné květy. A někdy se stává, že dokonce i stará a zanedbaná rostlinka, která živoří někde na dvorku, neočekávaně vyrazí do květu. To jsou ty nejcennější a nejhýčkanější ze všech květů. Ty budeš právě takovou květinou, moje milovaná Olivie. Možná to nějaký čas potrvá, ale jednou také vykveteš.“

Bože, jak jsem svou optimisticky založenou matku postrádala! Zemřela, když mi bylo šestnáct – právě v době, kdy jsem nejvíc potřebovala povídat si s ní jako žena s ženou, vyzvědět, jak se dá získat mužské srdce, jak se jí podobat. Byla ctěná a zručná a soběstačná, přitom však každým coulem zůstávala ženou. Moje matka pořád měla na práci něco ryze ženského, ale při tom všem se ukazovala jako neobyčejně schopný vůdčí element. Dokázala si najít cestičku z každé krize, přestože sotva jedna patálie skončila, objevila se další. Vypadalo to, že mého otce uspokojuje, když matka má pořád co na práci, a celkem mu nesešlo na tom, oč vlastně jde.

Často říkával, že ženy by neměly zahálet jen proto, že se nezabývají závažnými věcmi. Mají přece na starosti ty svoje „ženské“ povinnosti.

Pokud však šlo o mne, kupodivu mne povzbuzoval ke studiu na obchodní škole. Zdálo se mu správné a patřičné, abych se pak stala jeho osobní asistentkou, pro kterou najde koutek ve svém doupěti, což byl typicky pánský pokoj s jednou stěnou ověšenou palnými zbraněmi a druhou fotografiemi z jeho loveckých a rybářských výprav, pokoj s nikdy neslábnoucím pachem doutníkového kouře a whisky, s tmavě hnědým kobercem prošlapaným tak, že se mu v celém domě žádný jiný koberec nevyrovnal. Jeden kus svého mohutného psacího stolu z černě namořeného dubu dokonce odstavil kousek stranou, abych se mohla hezky puntičkářsky věnovat práci na jeho účtech, obchodních vydáních, platech zaměstnanců a dokonce i vydáních za domácnost. Když jsem tak pracovala po boku svého otce, kolikrát jsem si připadala spíše jako syn, po kterém toužíval – ale nikdy se ho nedočkal – než jako dcera, kterou mu nadělil osud. Ach, jak jsem se toužila zavděčit, ale zdálo se mi, že nikdy nebudu právě takovou, jakou by mne chtěli mít všichni ostatní.

Otec často utrousil poznámku, že jednou budu platnou pomocnicí pro jakéhokoliv manžela, a já věřívala, že právě proto tolik trval na tom, abych získala obchodní vzdělání a prošla u něho praxí. Nesvěřoval se a neprozradil mi to nijak mnohomluvně, ale já ta slova přesto jakoby slyšela – žena šest stop vysoká potřebuje na rozdíl od jiných něco navíc, aby dokázala probudit mužovu lásku.

Nu ano, skutečně jsem měřila šest stop. V letech dospívání jsem ke svému nesmírnému zoufalství prudce vyrostla do nevídaných rozměrů. Připomínala jsem obra v zahrádce malého Palečka. Skutečně jsem byla obrovitá, nebylo na mně pranic křehkého či roztomiloučkého.

Po matce jsem zdědila její zlatohnědé vlasy, ale ramena jsem měla příliš široká a prsa příliš mohutná. Co jsem se nastála před zrcadlem a natoužila, abych měla trochu kratší paže! Oči jsem měla příliš protažené, trochu jako kočka, a nos přehnaně špičatý. Rty se mi rýsovaly přespříliš úzce, pleť jsem měla bledou a šedavou. Šedavou, šedou, šedivou. Ach, jak jsem toužila být krásná a veselá! Ale když jsem se posadila před svoji toaletku z okrově zbarveného mramoru a pokoušela se o ruměnec a o půvabné zamžikání řasami, dosáhla jsem nanejvýš toho, že jsem vyhlížela jako hlupačka. Nechtěla jsem vypadat jako hloupá a marnivá slečinka s prázdnou hlavou, ale přitom jsem se nedokázala přemoci a dál jsem sedávala před domečkem pro panenky, uvězněným pod skleněným poklopem, a zaníceně jsem zkoumala líbeznou křehkou tvářičku trpasličí manželky. Kéž by to byla moje vlastní tvář! Dost možná, že by mi potom patřil i ten její svět.

Jenomže skutečnost byla zcela jiná.

Nechala jsem tedy své naděje uvězněné ve společnosti porcelánových postaviček a kráčela po své vlastní cestě.

Pokud můj otec doopravdy doufal, že když mi poskytne vzdělání a praxi v obchodních záležitostech, zvýší moji přitažlivost pro mužské pohlaví, musel být konečným výsledkem bolestně zklamaný. Pánové sice přicházeli a odcházeli, většinou však přicházeli jenom díky jeho obratným úskokům, jak jsem zjistila o něco později. Žádný z nich se mi však nedvořil a žádný se do mne nezamiloval. Odjakživa jsem se obávala, aby moje peníze, tedy peníze mého otce, které jsem měla jednou zdědit, nepřivedly k našemu prahu muže, jenž by lásku ke mně jenom předstíral. Domnívám se, že můj otec se strachoval něčeho podobného, protože jednoho dne za mnou přišel a prozradil mi: „Napsal jsem do své poslední vůle, že všechny peníze, které kdy dostaneš, budou jedině tvoje a že si s nimi budeš moci nakládat, jak se ti zlíbí. Žádný manžel nemůže očekávat, že mu naše bohatství spadne do klína čistě jen proto, že se s tebou oženil.“

Tohle tedy prohlásil a odešel dřív, než jsem stačila cokoliv odpovědět. Poté přísně kontroloval všechny případné kandidáty mého budoucího milostného románku a předváděl mne pouze džentlmenům z nejvyšších kruhů, kteří sami vlastnili značný majetek. Přesto jsem se však prozatím nesetkala ani s jediným, kterému bych vysoko nepřečnívala přes hlavu, či s takovým, který by se neušklíbal všemu, co jsem pronesla. Všechno nasvědčovalo tomu, že zemřu jako stará panna.

Ale můj otec odmítal něco takového připustit.

„Dnes k nám přijde na večeři jeden mladý muž,“ oznámil mi jednou na konci dubna u páteční snídaně. „Musím uznat, že ještě nikdy na mne nikdo neudělal tak silný dojem jako on. Přál bych si, aby sis oblékla ty modré šaty, které sis ušila loni na Velikonoce.“

„Ale tatínku!“ Užuž by mi vyklouzlo z úst: „Nač se tolik obtěžovat,“ ale otec moji reakci předvídal.

„Nebudeš se kvůli tomu se mnou dohadovat! A pro boha živého, až budeme sedět u stolu, ne abys zase začala mlít o tom hnutí sufražetek!“

Oči mi zahořely hněvem. Dobře věděl, jak strašlivě nenávidím, když mi chce přitáhnout uzdu jako jednomu ze svých koní.

Připadalo mi zbytečné, že musím u své toaletky opět protrpět ty pošetilé rituály. Vztekle jsem si vydrbala vlasy šamponem a potom jsem se posadila, abych jimi stokrát projela kartáčem. Zjemněly a já si je sepnula do uzlu, úhledného, ale ne příliš přísného, pomocí slonovinových hřebínků, které jsem dostala od otce k loňským Vánocům.

Můj otec nevěděl nebo nechtěl uznat, že ty „modré šaty“ jsem spáchala, protože jsem toužila vypadat jako ženy na fotografiích v módních časopisech. Výstřih byl dostatečně hluboký, aby předvedl má plná ňadra, a úzký pas propůjčoval mé postavě podobu „přesýpacích hodin“. Byly z hedvábí, z látky neobyčejně hebké a třpytné tak, že se jim žádné jiné z mých ostatních šatů nemohly rovnat. Rukávy končily těsně nad loktem. Představovala jsem si, že se mi tak opticky zkracují paže.

K šatům jsem si vzala matčin náhrdelník z modrých safírů, který mi – podle mých představ – snad trochu zeštíhloval krk. Ve tvářích jsem měla ruměnec, ale nedokázala jsem posoudit, jestli je to projev mého fyzického zdraví či nervozity. A že jsem nervózní skutečně byla! Už jsem těmito večerními trapasy – kdy se mužům protáhly tváře v okamžiku, kdy se zvedli, aby mne přivítali, a museli ke mně vzhlížet nahoru – prošla mnohokrát.

Chystala jsem se tedy na další prohru.

Nežli jsem sešla do přízemního salonu, otcův host přijel.

Seděli spolu v pracovně. Zaslechla jsem tatínkův hlasitý smích a potom hlas našeho návštěvníka, tlumený, ale znělý, hlas člověka, jemuž rozhodně nechybí sebevědomí. Přejela jsem si dlaněmi po bocích, abych z rukou setřela pot, a zamířila jsem ke dveřím do pracovny.

V okamžiku, kdy se Malcolm Neal Foxworth postavil, srdce mi doslova klopýtlo. Měřil nejméně šest stop a dva palce a navíc to byl zcela jednoznačně ten nejpohlednější muž, který kdy překročil náš práh.

„Malcolme,“ pravil otec, „dovolte, abych vám představil svoji krásnou dceru.“

Host uchopil moji dlaň a usmál se: „Jsem okouzlen, slečno Winfieldová.“

Hleděla jsem mu přímo do těch blankytně modrých očí a on se stejně neuhýbavě díval do mých. V životě jsem nevěřila na ty dívčí romantické povídačky o lásce na první pohled, ale teď jsem cítila, jak mi jeho pohled sjíždí až k srdci a uhnizďuje se hluboko v mých prsou.

Měl slámově blond vlasy – vzadu trošičku delší, než jak je nosívala většina mužů, ale prameny kadeří měl pečlivě vykartáčované, takže se zdály nádherně nadýchané – silný zahnutý nos a úzké rovné rty. Jeho postava se širokými rameny a štíhlým pasem a boky působila téměř atletickým dojmem. A podle způsobu, jakým mne pozoroval, s tím zvláštním pobaveným výrazem na rtech, jsem usoudila, že je navyklý být středem ženské pozornosti a hýčkání. Nu, pomyslela jsem si, však já mu neposkytnu žádnou záminku, aby mu chování Olivie Winfieldové připadalo i nadále zábavné. Ovšem, takový muž mi nejpíš ze svého drahocenného času příliš prostoru věnovat nebude, takže budu muset trpně přežít další z trapných otcových pokusů o námluvy. Pevně jsem tedy návštěvníkovi stiskla podávanou dlaň, oplatila mu jeho úsměv a rychle odvrátila pohled.

Po představování otec vysvětlil, že Malcolm přijel do New London z Yale, kde se zúčastnil setkání abiturientů. Měl zájem o investice do loďařského průmyslu, protože věřil, že když konečně skončila světová válka, bude se rozrůstat vzájemný export mezi zeměmi. Podle toho, co jsem se toho večera o Malcolmovi dozvěděla, vlastnil již několik textilních továren, v několika bankách byl většinovým držitelem akcií a k tomu mu patřilo několik pil ve Virginii. V podnikání byl podílníkem svého otce, ale ten, přestože mu bylo teprve pětapadesát, stál, pokud jde o obchody, mimo. Teprve později jsem se dozvěděla, co tento výraz vlastně znamená.

Během večeře jsem se snažila být zdvořilou a tichou společnicí, jak si to přál můj otec, přesně takovou, jakou bývala i moje matka. Margaret a Philip, naši sluhové, nám naservírovali elegantní večeři z hovězí pečeně à la Wellington, což vybral pro tuto příležitost sám otec. Takto se choval jen při výjimečných událostech. Napadlo mne, že otec poznamenal až příliš okatě: „Olivia vystudovala kolej, víte? Složila všechny zkoušky z účetnictví a vede většinu mých knih.“

„Opravdu?“ Malcolma to sdělení zřejmě nepředstíraně zaujalo. Jeho modré oči zajiskřily upřímným zájmem a já ucítila, jak mne oceňuje druhým, tentokrát mnohem vážnějším pohledem. „Jak se vám ta práce zamlouvá, slečno Winfieldová?“

Střelila jsem očima po otci, který se pohodlně opřel o vysoké opěradlo své židle ze světlého javorového dřeva a pokývl, jako kdyby chtěl moji odpověď urychlit. Zoufale jsem toužila zalíbit se Malcolmu Foxworthovi, ale současně jsem byla odhodlaná zůstat sama sebou.

„Je dobré vyplnit svůj čas rozumnou a užitečnou prací,“ pravila jsem. „To platí i pro ženy.“

Otcův úsměv pohasl, zato Malcolmův se rozšířil. „Naprosto souhlasím,“ přisvědčil. Neobrátil se potom nazpátek k mému otci, ale pokračoval: „Většinu takzvaných krásek považuji za nudné a přihlouplé husičky. Mají zřejmě dojem, že jejich hezká tvářička jim postačí jako nástroj, kterým si proklestí cestu celým životem. Já osobně dávám přednost inteligentním ženám, ženám, které mohou být skutečnými společnicemi svého manžela.“

Můj otec si odkašlal. „No ano, ano,“ utrousil a honem zavedl řeč nazpátek k loďařskému průmyslu. Měl ze spolehlivých zdrojů informaci, že obchodní loďstvo, vystavěné pro válečné účely, bude vbrzku nabídnuto k odprodeji soukromým zájemcům. Tohle téma upoutalo Malcolmovu pozornost po větší část večeře, nicméně já jsem vycítila, jak na mne upírá zvídavý pohled, a občas, když jsem k němu zvedla oči, věnoval mi dokonce úsměv.

Ještě nikdy se mi nestalo, abych byla některým z otcových hostů takhle okouzlená. Ještě nikdy jsem si nepřipadala u stolu tolik vítaná. Malcolm se zdvořile bavil s mým otcem, ale mně bylo jasné, že by si ještě rád popovídal i se mnou.

Se mnou!

Ten nejhezčí muž, který kdy vstoupil do našeho domu, ten že by se o mne zajímal? Ale vždyť mohl mít stovky těch nejkrásnějších dívek, které by ho nadosmrti zbožňovaly! Proč by se měl zajímat o takovou Popelku, jako jsem já? Ach bože, jak jsem toužila po tom, abych si ty jeho kradmé pohledy jenom nenamlouvala, aby mne skutečně záměrně žádal o podání předmětů, na které mohl docela snadno dosáhnout sám, aby to nebyla jenom náhoda či klam, to zdání, že se mne pokouší zatáhnout do hovoru. Možná, že alespoň na pár hodin mohu dnes dovolit strádajícímu poupěti své naděje, aby vykvetlo. Alespoň pro dnešek! Zítra jej nechám opět uvadnout.

Po večeři se Malcolm s otcem uchýlili do pracovny, aby si vykouřili doutník a probrali dopodrobna povahu investic, k nimž Malcolm hodlal přistoupit. Spolu s nimi odešly i moje naděje, tak kratičce vykvetlé a tak rychle povadlé. Samozřejmě – Malcolm se vůbec nezajímal o mne – zajímaly ho pouze obchody s mým otcem. Stráví nad nimi celý zbytek večera. Nejlepší bude, když se vrátím do svého pokoje a budu dál pokračovat ve čtení toho strhujícího románu Edith Whartonové Věk nevinnosti. Namísto odchodu jsem se však rozhodla donést si knihu dolů do salonu, číst si tam pod stojací lampou a těšit se na okamžik, kdy mi bude dopřáno říci Malcolmovi alespoň na shledanou.

V naší ulici bývalo touhle večerní dobou velice klidno, ale když jsem náhodou vzhlédla, spatřila jsem oknem dvojici, která zavěšená kráčela kolem našeho domu. Takhle by procházeli manželé z mého porcelánového domečku, kdyby se jim podařilo uprchnout ze svého skleněného vězení, pomyslela jsem si. Sledovala jsem je pohledem, dokud nezmizeli za rohem. Jak jsem toužila se také jednou takhle procházet s mužem – s mužem, jako je Malcolm. Ale všechno moje doufání je nadarmo. Vypadalo to, že Bůh je k mým tužbám a modlitbám hluchý. Povzdechla jsem si. Když jsem se zadívala opět do knihy, uvědomila jsem si, že všechny moje vědomosti o lásce a lidském životě vycházejí právě jenom z knih.

Najednou jsem ve dveřích zahlédla Malcolma. Cože, vždyť on mne už chvíli pozoruje! Stál tiše a zpříma, s rameny zataženými dozadu a s hlavou vysoko vztyčenou. V očích měl vypočítavý pohled, jako kdyby mne v duchu odhadoval, ale já dost dobře nevěděla, co si o tom vlastně myslet.

„Ach!“ Samým překvapením jsem celá zrudla. Srdce se mi rozbušilo tak hlasitě, až jsem měla obavy, že to musí zaslechnout přes celou místnost.

„Máme nádherný večer,“ prohodil Malcolm. „Nechtěla byste se chvilku projít?“

Na okamžik jsem na něho zůstala němě zírat. On mne chtěl vzít ven na procházku!

„Ano,“ zašeptala jsem potom. Všimla jsem si, že se mu zamlouvá, jak rychle jsem se rozhodla. Nedělala jsem žádné upejpavé okolky, nemžikala jsem laškovně řasami ani nepředstírala, že váhám. Chtěla jsem na tu procházku jít a chtěla jsem na ni jít obzvláště s ním! Jestli mám možnost doufat, že z toho jeho zdánlivého zájmu o mne něco bude, pak stejně chci v každém případě zůstat sama sebou. „Jenom si zaběhnu nahoru pro plášť.“ Byla jsem ráda, že mám výmluvu na chvilku odběhnout a trochu se uklidnit.

Když jsem se vrátila, Malcolm už čekal u domovních dveří.

Philip mu podal jeho převlečník a teď stál vedle něho, aby nám otevřel dveře. Vrtalo mi hlavou, kde asi zůstal můj otec a jestli tohle náhodou nezaranžoval právě on. Ale přestože jsem nepochybovala, že Malcolm se mým životem jenom mihne, byla jsem přesvědčená, že nepatří k lidem, kteří by se dali donutit k něčemu, co sami nechtějí.

Když nám Philip otevřel dveře, zachytila jsem v jeho očích spokojený pohled. Tohoto džentlmena schvaloval bez výhrad.

Malcolm mne uchopil za paži a dovedl mne pod domovní schodiště. Oba jsme se mlčky pustili cestou k zahradním vratům. Malcolm je otevřel a ucouvl, aby mi umožnil projít jako první. Byl chladný dubnový večer, ve vzduchu se dal vycítit pouze nepatrný náznak jara. Stromy u vrat dosud vztahovaly k nebi holé šedavé paže, ale ty už byly celičké zněžnělé stovkami drobounkých pupenů, které se chystaly užuž vtrhnout do života. Přesto však zimní chlad ještě pronikal vzduchem a vládl i v mojí duši. Na jeden šílený okamžik jsem pocítila nutkání otočit se a vrhnout se Malcolmovi do náruče, udělat cosi, čeho jsem se ještě s žádným mužem nedopustila, dokonce ani se svým vlastním otcem ne. Nakonec jsem ho však pouze odhodlaně minula a ukázala směrem k řece.

„Když dojdeme na konec této ulice,“ pravila jsem, „a zabočíme doprava, otevře se nám nádherná vyhlídka na řeku Temži.“

„Výborně,“ přikývl.

Odjakživa jsem hýčkala sen o tom, jak kráčím za jarního večera po břehu řeky vedle muže, který ke mně začíná pociťovat lásku. Byla jsem zmítaná spoustou emocí – tolik nadějí a obav, zmatek, strach, to všechno mnou vládlo, až jsem z toho byla celá omámená. Nemohla jsem však dovolit, aby si Malcolm mého rozrušení všiml. Kráčela jsem tedy zpříma a s hlavou vztyčenou. Světla na lodích se houpala nahoru a dolů, jak vlny nadnášely tíhu plavidel. V té temné noci, jaká nás tehdy obklopila, se světýlka na vodě zdála z té dálky jako světlušky polapené do pavučiny.

„Docela pěkný pohled,“ poznamenal Malcolm.

„Ano.“

„Jak je možné,“ pokračoval, „že vás otec ještě neprovdal? Nechci urážet vaši inteligenci a vykládat vám o vaší kráse. Jste však neobyčejně přitažlivá a na první pohled je zřejmé, že jste i nesmírně bystrá a výjimečná. Jak je tedy možné, že vás ještě nepolapil žádný muž?“

„Jak je možné, že vy sám ještě nemáte manželku?“ opáčila jsem.

Rozesmál se. „Odpověz na otázku otázkou, že? Nu, slečno Winfieldová,“ zvážněl, „pokud vás to zajímá, tak tedy věřte, že mne většina dnešních žen svými úskoky a koketováním nudí. Muž, který bere svůj život vážně, který je rozhodnutý vytvořit ze sebe a své rodiny něco skutečně významného, ten se musí, podle mého soudu, takovým typům na hony vyhýbat.“

„A což snad neznáte i jiný druh žen? Nikdy jste jej nepoznal?“ zeptala jsem se. Sice jsem v té tmě pořádně neviděla, ale vytušila jsem, že se začervenal. „Vy jste snad po těch druhých nepátral?“

„Ne, příliš jsem se věnoval svému zaměstnání a obchodům.“ Zastavili jsme se a zadívali se na lodě.

„Možná se chovám příliš opovážlivě,“ pokračoval Malcolm, „ale cítím, že my dva máme mnoho společného. Z toho, co říkal váš otec, i co vidím já sám, je mi zřejmé, že jste vážná žena, praktická a přičinlivá. Už nyní dokážete ocenit dřinu, kterou představuje obchodní činnost a podnikání, a z toho důvodu vynikáte nad většinou současných žen v této zemi.“

„To je ale dáno tím, jak s nimi zacházejí muži,“ vpadla jsem mu spěšně do řeči. Honem jsem si však skousla ret. Nechtěla jsem prozradit svoje buřičské názory, ale slova jako by se mi sama nahrnula do úst.

„Nevím. Možná,“ přisvědčil bez váhání. „Skutečnost je však taková, jaká je. Víte,“ uchopil mne za loket a obrátil mne, abychom zase mohli pokračovat v chůzi, „máme společné ještě jiné věci. Oba jsme ztratili matku v raném věku. Váš otec mi to svěřil,“ dodal rychle, „doufám tedy, že nemáte pocit, že hovořím nějak nemístně.“

„Rozhodně ne. Vy jste tedy přišel o matku záhy?“

„V pěti letech.“ Hlas mu zněl ponuře a zadumaně.

„Ach, to pro vás ale musela být rána.“

„Někdy se stává,“ řekl Malcolm, „že čím je život pro nás těžší, tím lepšími se stáváme. Nebo bych snad měl říct, že odolnějšími.“ A když ta slova pronášel, znělo to tak nezdolně, tak chladně, že jsem si netroufala pokračovat v podobných otázkách.

Procházeli jsme se celý večer. Naslouchala jsem jeho vyprávění o jeho rozličných obchodech a podnicích. Chvíli jsme diskutovali o blížících se prezidentských volbách a Malcolma překvapilo, že se vyznám v kandidátech usilujících o nominaci za Republikánskou a Demokratickou stranu.

Litovala jsem, že jsme tak brzo došli nazpátek k mému domovu, ale potom jsem se v duchu utěšila tím, že jsem se přinejmenším hezky prošla po boku pohledného mladíka. Domnívala jsem se, že u toho také zůstane.

U dveří se mne však Malcolm otázal, jestli mne opět může přijít navštívit.

„Mám pocit, jako bych se vám celý večer se svými názory vnucoval jenom já,“ poznamenal, „příště bych dal přednost roli posluchače.“

Slyšela jsem dobře? Ten muž chce poslouchat mne, chce znát moje myšlenky a názory!

„Můžete se zastavit hned zítra,“ odpověděla jsem. Myslím, že to pozvání zaznělo jak od dychtivé školačky. On se však ani nezasmál, ani nepousmál.

„Skvělé,“ pravil. „V místě, kde bydlím, je vynikající rybí restaurace. Třeba bychom tam mohli spolu povečeřet.“

Večeře? Ale to je přece opravdová schůzka! Pochopitelně jsem souhlasila. Toužila jsem sledovat, jak nasedá do svého auta a odjíždí, ale samozřejmě jsem nic podobně okatého provést nemohla. Když jsem vešla do domovní chodby, můj otec stál ve dveřích pracovny.

„Zajímavý mladík,“ poznamenal. „Vlastně je to podle mého soudu podnikatelský génius. A pohledný je taky, což?“

„Ano, tatínku,“ odpověděla jsem.

Uchechtl se.

„Zítra se tady zastaví a půjdeme spolu na večeři.“

Otcův úsměv rázem zmizel. Na tváři se mu usadil výraz dychtivé naděje, který jsem tam spatřila už několikrát.

„Opravdu? Tak co si o tom myslíš? Jaký máš názor?“

„Nevím, co ti na to mám odpovědět, tatínku.“

Už jsem se nedokázala dále ovládat. Honem jsem se omluvila a vyběhla nahoru. Chvíli jsem jenom tak seděla a zírala na sebe upřeně do zrcadla. Co jsem tentokrát udělala jiného? Ale vždyť účes mám jako obvykle!

Vypnula jsem hruď. Mívala jsem zlozvyk choulit ramena dopředu, abych zakryla jejich šířku. Moc dobře jsem věděla, že to je nehezké držení těla, a Malcolm sám se nesl tak pěkně zpříma, tak sebevědomě! Zdálo se, že si nepovšiml žádných mých nedostatků a chyb. A navíc, nemuset shlížet na muže dolů, to byla slastná úleva!

A také řekl, že jsem velmi přitažlivá, naznačil tím, že mužům se mohu zdát žádoucí! Co když jsem se celé ty dlouhé roky podceňovala? Co když jsem se zbytečně smiřovala s hrozným osudem?

Samozřejmě že jsem se pokoušela sama sebe plísnit a varovat. Muž, který tu večeřel, mne pozval na schůzku. To ovšem neznamená, že hned musí mít za lubem něco romantického. Možná si tu připadá jenom osamělý.

Ne, ne, říkala jsem si v duchu. Půjdeme spolu na večeři a budeme si zase povídat. Potom opět zmizí. Není vyloučeno, že za dlouhou dobu, při nějaké příležitosti, jako jsou třeba Vánoce, od něho dostanu pohlednici, na které bude stát: „Vřelé díky za zajímavé popovídání. Hezké svátky přeje Malcolm.“

Srdce se mi zatřepetalo strachem. Přistoupila jsem ke skleněnému domečku a hledala naději, která tam byla uvězněná. Nakonec jsem ve spaní snila o porcelánových postavičkách. Byla jsem jednou z nich. Byla jsem ta šťastná manželka – a Malcolm, ten byl tím pohledným manželem.

Naše schůzka s večeří proběhla velice elegantně. Snažila jsem se příliš nevyparádit, ale ať jsem vzala do ruky cokoliv, všechno na mně vypadalo všedně a uboze. Moje chyba, že jsem trochu víc nedbala o svůj šatník! Nakonec jsem se rozhodla pro šaty, které jsem loni měla na jedné svatební hostině. Co když mi přinesou štěstí, namlouvala jsem si.

Malcolm pravil, že mi to sluší, ale rozhovor u večeře se rychle stočil k praktičtějším tématům. Zajímaly ho všechny podrobnosti práce, kterou jsem vykonávala pro svého otce, a já musela popisovat i ten sebemenší detail. Měla jsem obavy, aby ho to nenudilo, ale on projevoval tolik zájmu, že jsem pokračovala. Bylo zřejmé, že moje podrobné znalosti všech otcových obchodů na něho udělaly veliký dojem.

„A povězte mi ještě,“ zeptal se, když jsme se zastavili před mým domem, „co děláte pro vlastní zábavu?“ Konečně začínal být náš hovor trochu osobnější, přesněji řečeno, týkal se přímo mne.

„Hodně čtu. Poslouchám hudbu. Chodím na procházky. Jediný sport, kterému se věnuji, je jízda na koni.“

„Opravdu? Já sám vlastním několik koní a můj dům Foxworth Hall stojí na pozemcích, které každého milovníka přírody přivádějí do vytržení.“

„To zní přímo báječně,“ odpověděla jsem.

Doprovodil mne až ke dveřím a já si opět pomyslela, že to je všechno. Ale Malcolm mne překvapil.

„Předpokládám, že víte, že zítra vás a vašeho pana otce doprovázím do kostela.“

„Ne,“ vydechla jsem, „to nevím.“

„Já sám se na to velice těším,“ usmál se. „Děkuji za skutečně příjemný večer.“

„I mně se líbil,“ odpověděla jsem a vyčkávala. Nebyl právě tohle ten okamžik, kdy se od muže očekává, že dívku políbí? Strašně jsem litovala, že nemám důvěrnou přítelkyni, které bych se mohla svěřovat a se kterou bych mohla probírat záležitosti mezi ženami a muži, ale všechna děvčata, která jsem znala ze školy, se povdávala a odstěhovala.

Nečekalo se snad, že ho nějak povzbudím? Že se k němu nakloním, významně se odmlčím, nebo se zvláštně usměji? Připadala jsem si trochu ztraceně, když jsem tu tak vyčkávala přede dveřmi.

„Takže zítra ráno,“ smekl Malcolm klobouk, seběhl po schodech a zamířil ke svému autu.

Otevřela jsem dveře a vběhla do chodby. Cítila jsem vzrušení i zklamání současně. Otec seděl v salonu, četl noviny a předstíral, že se zajímá o dočista jiné věci, ale já moc dobře věděla, že se nemůže dočkat vyprávění o průběhu mé schůzky. Rozhodla jsem se, že mu toho moc nepovím. Měla jsem pocit, že mne kontroluje, a navíc se mi to jeho dychtivé doufání vůbec nezamlouvalo.

Stejně, co bych mu tak asi mohla povídat? Malcolm mne vzal na večeři. Hodně jsme povídali. Či spíše, já mluvila a on většinou poslouchal. Možná si nakonec pomyslel, že jsem pěkná repetilka, ačkoliv náš rozhovor se týkal věcí, o něž projevoval nezakrytý zájem. Určitě jsem mluvila tak hodně jenom proto, že jsem byla nervózní. Svým způsobem jsem mu za jeho otázky o podnikání byla vděčná. To bylo téma, ve kterém jsem se mohla blýsknout.

Jistě, mohla jsem mluvit i o knihách či o koních, ale jak už jsem stačila zjistit, Malcolm nemá jiné zájmy než vydělávání peněz.

Co bych tedy mohla otci vykládat? Večeře byla báječná.

Snažila jsem se nejíst příliš mnoho, ačkoliv bych zvládla daleko větší porce. Pokoušela jsem se vypadat křehce a žensky a dokonce jsem si odmítla objednat moučník. Byl to on, kdo na tom posléze trval.

„Bavila ses dobře?“ vyhrkl otec netrpělivě. Povšiml si, že se chystám jít rovnou do svého pokoje.

„To ano, ale proč jsi mi neřekl, že jsi ho pozval, aby nás doprovodil do kostela?“

„Opravdu jsem ti to neříkal?“

„Tatínku, v obchodních záležitostech nemáš konkurenta, ale jako lhář neobstojíš!“ utrhla jsem se na něho. Otec zařval smíchy a ani já jsem se neubránila kratičkému zasmání.

Proč bych se ale měla hněvat?, pomyslela jsem si. Věděla jsem, co Malcolm sleduje, a toužila jsem, aby v tom pokračoval.

„Jdu spát,“ prohlásila jsem a hned jsem se rozhodla, že zítra ráno musím vstát obzvlášť brzy, abych si na svém vzhledu dala co nejvíce záležet.

Než jsem toho večera usnula, probrala jsem si v duchu každičkou vteřinku své schůzky s Malcolmem. Tu jsem se za něco proklínala, tu jsem si za něco gratulovala. A když jsem si opět vybavila okamžik před našimi dveřmi, představila jsem si, že mne nakonec přece jenom políbil.

Ještě nikdy jsem nebyla z vyhlídky, že půjdu do kostela, rozrušená tolik, jako onoho rána. U snídaně jsem nedokázala polknout ani sousto. Pobíhala jsem neklidně po pokoji a pořád se mi něco nezdálo tu na oblečení, tu na účesu. Když konečně nastal čas odjezdu a objevil se Malcolm, srdce se mi rozutíkalo tak zběsile, až jsem dostala strach, že omdlím a zhroutím se rovnou na schodech.

„Dobré ráno, Olivie,“ usmál se. Zřejmě se mu můj vzhled docela zamlouval. Dokud jsme neseděli v autě a neujížděli do kostela, ani mi nedošlo, že mne oslovil „Olivie“ a ne „slečno Winfieldová“.

Byl nádherný vlahý jarní den, skutečně první teplá neděle toho roku. Všechny mladé dámy byly vyšňořeny v nových jarních šatech se závojíčky na kloboucích a v ruce držely slunečníky. Všichni členové všech rodin vypadali svěže, děti skotačily na sluníčku a čekaly, až budou moci jít dovnitř na mši. Když jsme vystupovali z auta, měla jsem dojem, že všichni shromáždění na mne zírají. Že si prohlížejí mne, Olivii Winfieldovou, která za příjemného nedělního rána přijíždí do kostela v doprovodu svého otce a neuvěřitelně pohledného mladíka. Ano, chtělo se mi na ně křiknout, ano, jsem to doopravdy já! Vidíte? Ovšem k tak ponižujícímu výstupu jsem se, pochopitelně, nesnížila. Narovnala jsem se a hezky zpříma, s bradou zdviženou, jsem se svými dvěma společníky zamířila od auta rovnou do tmavého, zatuchlého kostela. Většina ostatních se ještě zdržovala venku, aby si užila trochu sluníčka, takže jsme si mohli vybrat, kam se posadíme. Malcolm nás vedl přímo do přední lavice. Mlčky jsme seděli a vyčkávali začátek kázání. Ještě nikdy jsem neměla tolik problémů, abych dokázala knězova slova sledovat. Nikdy jsem ještě necítila ve svém hlase tolik sebevědomí, když jsme povstali, abychom zazpívali píseň. Malcolm zpíval zřetelně a hlasitě a na konci mše odříkal modlitbu k Pánu hlubokým, zvučným hlasem. Potom se ke mně obrátil a uchopil mne za paži, aby mne doprovodil ven. Bože, jak pyšně jsem se po jeho boku nesla chrámovou uličkou!

Samozřejmě jsem nepřehlédla, jakým způsobem po nás ostatní členové církevní obce pokukují a jak si v duchu lámou hlavu, co je to za pohledného mládence, který přišel s Winfieldovými a teď kráčí vedle Olivie Winfieldové.

Nechali jsme za sebou všechny klevetníky a mně bylo jasné, že Malcolm bude toho dne představovat hlavní téma hovorů ve všech salonech.

Téhož odpoledne jsme si vyjeli na koních. Bylo to poprvé, co jsem se vydala na projížďku sama ve společnosti jediného muže. Shledala jsem, že jeho společnost mne rozjařuje. Nesl se v sedle jako zkušený lovec. Zřejmě ho těšilo, že s ním dokážu udržet krok.

Zastavil se na nedělní večeři a poté jsme podnikli další procházku kolem řeky. Hned na počátku naší cesty jsem si všimla, že je málomluvnější než jindy, a předvídala jsem, že mi oznámí svůj odjezd. Možná mi slíbí, že bude psát. Ve skutečnosti jsem doufala, že mi to slíbí, i kdyby snad ten slib nakonec nedodržel. Alespoň bych se nějakou dobu mohla na něco hezkého těšit. Hýčkala bych pak všechny jeho dopisy, to ovšem jenom za předpokladu, že by jich bylo více než jeden.

Najednou se rozhovořil. „Podívejte, slečno Winfieldová,“ spustil. To, že se opět vrátil ke slečně Winfieldové, se mi ani za mák nezamlouvalo. Považovala jsem to za zlověstné znamení. Bylo tomu ovšem dočista jinak. „Nechápu, proč by lidé, kteří mají tolik společného, dva rozumní lidé jako my, měli otálet a zbytečně prodlužovat vztah, aby nakonec stejně dospěli k řešení, které by podle jejich mínění bylo nejlepší.“

„Řešení?“

„Mluvím o manželství,“ vysvětlil. „Mluvím o jedné z nejsvětějších svátostí, jejíž váha nesmí být nikdy zlehčována. Manželství je něčím víc než jen logickým výsledkem romantického vztahu. Je to oboustranná dohoda, je to partnerství. Muž potřebuje vědět, že jeho manželka se podílí na jeho úsilí, že se na ni může spolehnout. V rozporu s tím, co si myslí mnozí muži, mého otce nevyjímaje, muž potřebuje ženu, která má silnou osobnost. Učinila jste na mne veliký dojem, slečno Winfieldová. Rád bych měl vaše svolení, abych mohl požádat vašeho pana otce o vaši ruku.“

Na chvíli jsem ztratila řeč. Malcolm Neal Foxworth, vysoký šest stop a dva palce, hezký tak, jak si u muže lze jenom přát, člověk inteligentní, bohatý a pohledný, a chce se oženit právě se mnou? Stáli jsme na břehu řeky. Hvězdy, které nám visely nad hlavou, byly třpytivější než kdy jindy. Nezatoulala jsem se snad do některého ze svých snů?

„Nu…“ zadrhla jsem se. Přitiskla jsem si ruku k hrdlu a zahleděla se na něho. V rozpacích jsem hledala slova. Neměla jsem potuchy, jak vyjádřit svoji odpověď.

„Uvědomuji si, že je to příliš náhlé, ale mám talent rozeznat téměř na první pohled, co je cenné a co nikoliv. Na svůj odhad se mohu vždycky spolehnout. Jsem přesvědčený, že tento můj návrh by vyhovoval nám oběma. Pokud mi dokážete důvěřovat…“

„Ano, Malcolme, to můžu,“ vyhrkla jsem rychle, možná že až příliš rychle.

„Výborně. Děkuji vám,“ odpověděl.

Vyčkávala jsem. Tohle byl přece okamžik vhodný pro políbení! Mohli bychom si tak pod hvězdami stvrdit naši vzájemnou důvěru. Ale možná, že jsem jenom dětinská romantička. Malcolm byl přece typ, který rozhodně věděl, kdy se co sluší a patří. Musím mu důvěřovat i v těchto věcech.

„V tom případě, pokud si přejete, se vraťme k vám domů, abych si mohl promluvit s vaším otcem,“ navrhl mi Malcolm. Skutečně mne hned uchopil v podpaží a přitáhl si mne k sobě blíž. Jak jsme mířili k otcovu domu, pomyslela jsem na tu dvojici, kterou jsem zahlédla na ulici onoho večera, kdy k nám přišel poprvé. Moje sny se konečně vyplnily. Poprvé v celém svém dosavadním životě jsem se cítila bezvýhradně šťastná.

Otec nás čekal ve své pracovně, jako kdyby tu novinku již předvídal. Události se vyvíjely skutečně rychle. Při více než jedné příležitosti jsem se ukryla mezi dvojité dveře, jež oddělovaly salon od pracovny, a naslouchala nějakému rozhovoru. Příčilo se mi, že bych měla být z některých jednání vyloučena. Většinou se jednalo o rodinné či obchodní záležitosti, které se mnou mohly mít něco společného.

Nic se mne však nemohlo týkat tak hluboce, jako ten rozhovor, který jsem se právě chystala tajně vyslechnout. Tiše jsem si stoupla ke dveřím a dychtivě vyčkávala, jak Malcolm vyjádří lásku, kterou ke mně chová.

„Jak jsem vám prozradil hned toho prvního večera,“ začal, „vaše dcera mne nesmírně zaujala. Jen vzácně se člověk setká se ženou jejích vědomostí a hrdosti, se ženou, která dokáže ocenit tvrdou práci ekonomického úspěchu a zvládat ji takhle elegantně a žensky současně.“

„Jsem hrdý na dovednosti své dcery,“ přisvědčil otec. „Jako účetní je stejně dokonalá, jako ti nejlepší mužští pracovníci,“ dodal. Otcovy lichotky mívaly pokaždé ten účinek, že jsem si připadala ještě méně přitažlivá a žádoucí.

„Ano. Je to žena s pevnou, vyrovnanou povahou. Vždycky jsem toužil po manželce, která by mi dovolila kráčet životem podle mého a nevisela by na mně jako břečťan. Chci si být jistý, že když přijdu domů, nebude trucovitá či náladová, nebo dokonce mstivá, jak mívají lehkomyslné ženy většinou ve zvyku. Zamlouvá se mi skutečnost, že se nevěnuje povrchnostem, že nevěnuje všechnu svoji pozornost svému vzhledu, že se nechichotá a neflirtuje. Krátce řečeno, zamlouvá se mi její zralý charakter. Dovolte, abych vám složil poklonu, pane. Vychoval jste skvělou a zodpovědnou ženu.“

„Nu, já jsem…“

„A já nemohu pomyslet na lepší vyjádření své poklony, nežli požádat vás o svolení, abych se s ní mohl oženit.“

„A Olivie už ví…?“

„Jestli ví, že jsem tady, abych požádal o její ruku? Dala mi k tomu svůj souhlas. Protože vím, jaká je to silná osobnost, považoval jsem za nejlepší otázat se nejprve jí. Doufám, že to pochopíte.“

„Ach, to samozřejmě chápu.“ Otec si odkašlal. „Nu, pane Foxworthe,“ pronesl. Měl zřejmě dojem, že v průběhu tohoto rozhovoru to bude nejvhodnější oslovení. „Jsem si stejně jako moje dcera jist, že chápete, že Olivie zdědí značný majetek. Chtěl bych vás ale předem upozornit, že ty peníze budou náležet pouze jí. To je výslovně uvedeno v mé poslední vůli. Jedině ona může disponovat se všemi finančními prostředky.“

Následovalo, alespoň podle mého názoru, velice dlouhé ticho.

„Tak je to také správné,“ pronesl konečně Malcolm. „Nemám tušení, jak si představujete svatbu,“ pokračoval chvatně, „ale já sám bych dával přednost malému církevnímu obřadu, který by se uskutečnil co možná nejdříve. Potřebuji se vbrzku vrátit do Virginie.“

„Pokud s tím bude souhlasit Olivie,“ odpověděl otec. Dobře věděl, že já mít námitky nebudu.

„Výborně. Mám tedy vaše svolení, pane?“

„Pochopil jste, co jsem tu říkal o jejích penězích?“

„Ano, pane, naprosto.“

„Máte moje svolení,“ přikývl můj otec. „Podejme si na to ruce.“

Vydechla jsem vzduch, který jsem až doposud zadržovala v plicích, a rychle jsem odskočila od dvojitých dveří.

Muž, ten nejpohlednější a nejelegantnější ze všech, sem přišel požádat o moji ruku! Neuniklo mi jediné slovo! A všechno se seběhlo tak neuvěřitelně rychle! Musela jsem opět popadnout dech a přesvědčovat sama sebe, že nejde pouhý sen.

Pospíšila jsem si nahoru a posadila se před skleněný poklop s domečkem pro panenky. Já sama budu žít ve velikém domě se služebnictvem a budeme mít neustále spoustu návštěvníků. Budeme pořádat nádherné večírky a já budu oporou svého manžela, který je, podle vyjádření mého otce, něco jako podnikatelský génius. Za nějakou dobu nám budou závidět všichni v širokém okolí.

„Stejně jako jsem záviděla já vám,“ zašeptala jsem na adresu porcelánové rodinky pod skleněným poklopem.

Rozhlédla jsem se kolem sebe.

Sbohem, osamělé noci. Sbohem, ty světe snů a fantazií! Sbohem, lítostivá grimaso na otcově tváři, a sbohem, mé vlastní opuštěné hledění do zrcadla! Teď se musím naučit znát svou novou tvář – a musím se toho naučit spoustu i o Malcolmovi Nealu Foxworthovi – a mám na to celý život. Měla jsem se stát paní Olivií Foxworthovou, paní Malcolm Neal Foxworthovou. Všecičko, co mi moje maminka předpověděla, se stalo skutečností.

Celá jsem rozkvétala. Cítila jsem, že se otevírám před Malcolmem jako pevně zaťaté poupě, které se právě rozpukává. A když se ty jeho modré, přemodré oči zahleděly do těch mých šedivých, bylo mi jasné, že se rozzářilo slunce a zaplašilo mlhu z mého života nenávratně pryč. Můj život už nikdy v sobě nebude mít nic šedivého. Ne, ne, od nynějška bude jenom blankytný – blankytný jako Malcolmovy oči. V okouzlení, do jakého mne uvrhlo moje láskyplné zanícení, jsem jako prostoduchá studentka dočista zapomněla, že bych neměla zahodit ostražitost a měla se pokusit proniknout za slupku zdání. Zapomněla jsem, že Malcolm ani jedinkrát, ani při hovoru se mnou, ani při žádosti o moji ruku přednesenou mému otci, nepronesl slovíčko „láska“. Jako prostoduchá studentka jsem věřila, že se budu vyhřívat pod blankytným nebem Malcolmových očí a že můj kvíteček se rozvine do bohatého a nevadnoucího květu. Jako každá jiná žena, i já jsem hloupě uvěřila v lásku. Vůbec jsem si neuvědomila, že to modré nebe, které vidím, není hřejivým, něžným a konejšivým jarním nebem, ale nebem chladné, mrazivé a osamělé zimy.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

ČÁST PRVNÍ

První poupě jara

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ