Sam Thomas

ZLOČIN V YORKU

Originální název: The Midwife‘s Tale, vydáno u Minotaur Books, New York, 2013.

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2012 by Sam Thomas All rights reserved. Translation © Martina Buchlová 2015 © Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6481-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Spencerovi a Oliverovi

Tato kniha je fikce. Všechny postavy a události v knize zobrazené jsou dílem autorovy imaginace.

Poděkování

Představa, že psaní je osamělá záležitost, je jednak klišé a jednak je zcela evidentně nepravdivá. Pokud tahle kniha má vůbec nějaké kvality, pak je to díky úsilí lidí, kteří četli první verze rukopisu. Jsou jimi: Benj Thomas, Susan Bairdová, Carol Palová, Brooke Newmanová, Sandra Shattucková a především Laura Gainesová. Děkuji i zaměstnancům – současným i bývalým – Borthwickova archivního ústavu, kde jsem se poprvé seznámil s historickou postavou Bridget Hodgsonovou, svému agentovi Joshi Getzlerovi a všem svým spisovatelským přátelům a spolubloggerům z Book Pregnant. Moje díky patří i knihovně Occidental University, která mi obstarala mapu Yorku. A nakonec děkuji i své ženě Nikki Marzanové za to, že mi věří, že když ležím na gauči a čtu si, dá se tomu říkat „práce“.

A nadto existuje ještě další způsob zrady, spočívající v tom, že sluha zavraždí svého pána, manželka manžela nebo když člověk světského či duchovního stavu zabije preláta, jemuž je povinován svou vírou a poslušností.

— Zákon o zradě

Krev člověka násilím prolitá volá po odplatě tak silně, že je slyšet až do nebes. Nakolik hlasitěji pak tato krev volá, když tím zločinem není toliko vražda, ale i zrada? Stejně jako krvelační vzbouřenci povstali proti našemu Bohem ustanovenému vládci králi Karlovi, tak i sluhové, ženy a děti napříč Anglií uposlechli výzvy toho prvního ze vzbouřenců, Satana, a povstali proti svým pánům a vládcům. Skrze tyto domovské vzbouřence jsou pak rozvráceny rodiny a veškerý řád je narušen – Anglie je vskutku světem převráceným vzhůru nohama. A k takovému případu došlo ve městě Yorku, kde byl občan toho města barbarsky zavražděn tou, jež mu byla nade všechny ostatní povinována úctou.

— Krvavé zkazky z Yorku: Pravdivé líčení příšerného případu zrady, k níž došlo na těle občana řečeného města

A. Yorská katedrála

B. Kostel svaté Heleny na Stonegate

C. King’s Manor

D. Dům U Černé labutě

E. Kostel svatého Martina na Coney Street

F. Yorský hrad

G. Cliffordova věž

H. Brána Bootham Bar

I. Masné krámy

J. Kostel Všech svatých na Pavementu

K. Kostel svatého Martina v Micklegate

L. Brána Micklegate Bar

M. Brána Monkgate Bar

Červen 1644

YORK, ANGLIE

KAPITOLA 1

V noci, kdy jsem přivedla na svět nemanželské dítě Mercy Harrisové, královská vojska zapálila předměstí a znovu se stáhla za městské hradby, kde čekala na útok povstalců.

Byl už večer, když přišel chudinský dozorčí, aby mě přivolal k porodu, a moje služka Hannah ho uvedla do předpokoje.

„Lady Hodgsonová,“ pozdravil, když jsem se k němu připojila. „Omlouvám se, že vás obtěžuji v tak strašný den, ale jedné ze služek na naší farnosti začaly porodní bolesti. Bude mít pancharta. Správci mě poslali pro porodní bábu.“

„Z jaké jste farnosti?“ zeptala jsem se. Věděla jsem, že ke Svaté Heleně nepatří, a většina farností se s nemanželskými porody vypořádávala sama.

„Od Svatého Saviora, milostpaní.“

„U Svatého Saviora máte jistě vlastní porodní báby.“

„Ty se bojí vykročit z domu, vždyť je to tam samý oheň a dým a hemží se to tam vojáky. Je to podle nich moc nebezpečné.“

Smutně jsem zakroutila hlavou – některé ženské neví, v čem spočívá přísaha. „Já půjdu. Jak se jmenuje ta matka?“

„Mercy Harrisová, milostpaní. Bydlí v jedné z těch uliček u St. Andrewgate.“

„Přiznala už, kdo je otcem?“

„Odmítá. Proto potřebujeme porodní bábu.“

„Chraň nás Bůh před tvrdošíjnými matkami,“ povzdechla jsem si. „Počkejte tu, než si vezmu brašnu. Budete mě k ní muset dovést.“

„Ano, milostpaní.“

Poslala jsem Hannah nahoru pro nástroje a rychle se převlékla do zástěry vhodné k úkonu, který mě čekal. S dozorčím jsme minuli tyčící se věže katedrály a vyrazili do bludiště ulic, uliček a dvorků, z nichž sestává farnost Svatého Saviora. V jedné ruce dozorčí nesl malou brašnu s mými nástroji a ve druhé svítilnu, abych na práci viděla. Ulice přetékaly měšťany pospíchajícími domů s veškerými potravinami, které se ještě daly v obchodech a na tržištích sehnat, v náručí. Kolem nás se mihla mladá žena s vyděšenýma očima, jež se za chůze snažila vybalancovat vřískající nemluvně na jedné ruce a svoje nákupy na ruce druhé. Zmizela ve vedlejší uličce.

Dorazili jsme k Mercyiným dveřím a já zvedla hlavu ke katedrále, teď už orámované dýmem, stoupajícím k letní obloze. Kéž Bůh smutnými plody zbytečných válek promluví k našim srdcím.

„Běžte domů,“ nakázala jsem dozorčímu. „Ty požáry vystraší vaši ženu a děti. Když budete s nimi, budou se cítit bezpečněji.“

„Jste si jistá, milostpaní?“ zeptal se. „V takovou noc pro vás nebude bezpečné vracet se domů sama.“

„Nevrátím se dřív než za rozbřesku,“ ujistila jsem ho. „Je to její první dítě a odmítá přiznat, kdo je otcem. Bude to dlouhá noc pro nás pro obě.“

Přikývl a bez otálení zamířil zpátky do relativního bezpečí St. Andrewgate. Obrnila jsem se proti nadcházející noci a bez zaklepání vstoupila do domu.

Rozhlédla jsem se po místnosti, v níž jsem tu noc měla vykonávat svoji živnost. I v poledne by tam bylo šero a zapadající slunce vrhalo dovnitř rohovinovými okny jen to nejslabší světlo. Mercy ležela na posteli a s nevrlým výrazem mě pozorovala. Bylo jí možná kolem třiadvaceti let a nebyla to žádná velká kráska. Bylo jasné, že zrovna mě by si za porodní bábu nezvolila. Ale abych byla sama k sobě spravedlivá, ani já jsem si ji nevybrala za svou zákaznici. Dívka, které mohlo být tak patnáct, se stejnými tmavými vlasy jako Mercy, postávala v rohu. Třásla se pod mým pohledem a patrně doufala, že se jí podaří docela zmizet.

„Podle toho, jak vypadáš, budeš asi Mercyina sestra,“ oslovila jsem ji tiše. „Dnes mi budeš dělat pomocnici. Jak se jmenuješ?“

Můj hlas ji polekal a podívala se na Mercy, která neochotně přikývla.

„Sairy, milostpaní.“

„Ahoj Sairy,“ odpověděla jsem. „Udělej přesně to, co ti řeknu, a přesně ve chvíli, kdy ti to řeknu, a všechno dobře dopadne. Rozumíš?“

„Ano, m-milostpaní,“ vykoktala.

„Výborně. Tak se na to podíváme.“

Rozhlédla jsem se po místnosti. To málo světla, jež skýtala nevelká okna, znemožňovalo poznat, kde končí stíny a začíná špína, takže jsem tu pozdní hodinu považovala do určité míry za požehnání. Mercy ležela na slamníku, o který se nepochybně dělila se Sairy. Na sobě měla jen spodní košili a bez sukní a zástěry by se její těhotenství dalo jen stěží přehlédnout. Plátěné prostěradlo a jedna hrubá vlněná přikrývka obrázek rodiny žijící na pokraji chudoby jen dokreslovaly. K posteli přiléhal veškerý ostatní nábytek v místnosti – dvě jednoduché stoličky, vratký stůl a truhla na šaty, která měla nejlepší časy dávno za sebou. Nízkými dveřmi jsem viděla do malé kuchyňky, ale nedělala jsem si moc velké naděje, že by mi mohla do nadcházející dlouhé noci nabídnout něco na posilněnou. Obrátila jsem se zpět k Mercy.

„Podívej se na mě, Mercy. Podívej se na mě.“ Podívala se. „Víš, že ti nemůžu pomoct, pokud tomu děcku nedáš otce. Řekni mi, kdo to je. Jestli řekneš pravdu, pomůžu ti překonat tu bolest a nebezpečí. Řekni mi pravdu a můžu vypovídat před smírčím soudcem. Přinutí otce zaplatit za výchovu tvého dítěte.“ Odvrátila se bez odpovědi. „Nabídl ti peníze, když budeš mlčet?“ pokračovala jsem. „Šilink nebo dva? Nebo možná i libru? Je už ženatý a snaží se nenazlobit ženu?“ Podívala jsem se na Sairy v naději, že mi poskytne nějakou nápovědu, ale ona se rychle otočila jinam. Mercy se najednou celá napjala a zařvala skrze zaťaté zuby. Její zkouška právě doopravdy začala. Posadila jsem se na stoličku dál od postele a opřela se o zeď. Moje brašna nadále zůstávala nápadně zavřená. „Pokud mi neřekneš, kdo je otcem, Mercy, nemůžu ti pomoct ani já, ani nikdo jiný. Budeš v tom sama.“

Dál rezolutně mlčela.

„Sairy, je v kuchyni zatopeno?“ zeptala jsem se.

„Nemáme dříví.“ Dívka vypadala, že se každou chvíli rozpláče.

Po porodu budeme potřebovat jídlo, ale teď bylo důležitější mít oheň na ohřev vody, tak jsem Sairy podala pár pencí, aby šla koupit dřevo k sousedům. Vrátila se a rozdělala malý ohýnek v kuchyňských kamnech. Potom odněkud vylovila čadící lojovou svíčku, která v kombinaci s mojí svítilnou místnost osvětlila poměrně dobře. S trochou štěstí by to dítě mohlo počkat s narozením do rána, abych měla více světla, ale ženy jako Mercy zrovna příliš často štěstí neměly.

Zvony z katedrály odpočítávaly hodiny děsivé soutěže, jež následovala. Když udeřily porodní bolesti, Sairyiny oči mě prosily, abych jí řekla, co má dělat. Obrnila jsem své srdce a vyhýbala se jejímu pohledu se stejnou mírou rozhodnosti, s jakou se Mercy vyhýbala tomu mému. Toužila jsem tomu ubohému děvčeti pomoct a nemohla jsem nepřemýšlet nad tím, jak se asi do takové situace dostala. Kde měla rodiče? Byla snad Sairy její jediná rodina? V jedenáct hodin Mercy praskla voda. Sairy se roztřesenýma rukama snažila ten nepořádek vytřít jen špinavým hadrem z kuchyně. Chudák holka. Kolem dvou ráno se Mercyin porod přehoupl do poslední hodiny.

„Mercy, zeptám se ještě jednou. Kdo je otcem?“ Zatnula zuby a zabodla do mě planoucí pohled. Kousla se do spodního rtu a v poblikávajícím světle svíčky vypadala krev, která jí stékala po bradě, černá. S nádechem se jí zvedla hruď, ale stále nic neříkala. Obrátila jsem se na Sairy. „Můžeš zkusit najít jinou porodní bábu, jestli chceš, ale jen málo se jich odváží ven za noci, jako je ta dnešní, obzvlášť pak kvůli někomu, jako je tvoje sestra. A i kdybys někoho našla, bude vám klást stejnou otázku.“ Oči se jí rozšířily strachem a já pokračovala. „Možná by vám pomohli sousedé, ale těm na panchartovi bez otce nesejde. Dnes v noci tu na to budete samy.“ Sebrala jsem svou brašnu a lampu a otevřela dveře. „Dávej pozor, až budeš přestřihávat pupeční šňůru,“ dodala jsem. „Jestli to uděláš špatně, děťátko zemře a tvoje sestra možná taky.“ Vyšla jsem ven a zavřela za sebou dveře.

Jakmile jsem se ocitla venku, vešla jsem do výklenku u vchodu sousedního domu, abych se tam skryla, našla jsem jej však obsazený jedním z prasat, která se potulovala yorskými ulicemi. Svižně jsem zvíře nakopla do boku a to s uraženým zakvičením odklusalo. Já jsem vklouzla do stínu a čekala. Přesně jak jsem předpokládala, Mercyiny dveře se rozletěly a z nich se hlava nehlava vyřítila Sairy, proběhla kolem mě se sukněmi vykasanými tak vysoko, jak to jen šlo. Zavolala jsem na ni a to ji vylekalo, až skoro sklouzla do škarpy plné močůvky. Přispěchala ke mně a popadla mě za paži, aby mě zatáhla zpátky do domu. Znovu jsem odolávala nutkání dívku obejmout a pomoct jí, jakkoli to dokážu. Nebylo v mé povaze někomu odpírat pomoc, ale v této situaci jsem neměla na výběr. Vytrhla jsem se jí a ona vzlykajíc padla na kolena.

„Proč jí nepomůžete?“ zvolala. „Bez vás umře! A to miminko umře taky. Sama jste to řekla.“

Zvuk jejího žalostného křiku rozmrazil mé srdce a sklonila jsem se, abych jí pomohla na nohy. Měla jsem s tím ubohým děvčetem soucit – hřešila koneckonců Mercy, ne ona.

„Pokud neudá jméno otce, město bude muset to dítě celé roky podporovat,“ vysvětlovala jsem. „Zákon mi zakazuje jí pomoci, dokud to odmítá udělat. Je to i pro dobro dítěte. Když u soudu vypovím, kdo je otcem, nařídí mu děťátko podporovat. Všichni z toho budete mít užitek.“

„Co mám dělat?“

„Řekni jí, ať mi poví jméno otce,“ nakázala jsem a vzala její obličej do dlaní. „Pokud slíbí, že to udělá, vrátím se a všechno bude v pořádku, dnes i do budoucna.“

Sairy přikývla a zmizela v útrobách domku. Okamžik nato se vynořila. „Mercy říká, že vám řekne, kdo je otcem. Teď už pomůžete?“

Přikývla jsem a následovala ji zpátky do místnosti.

Přešla jsem pokoj a přidřepla si Mercy mezi nohy. Než jsem se jí dotkla, zarazila jsem se. „Mercy, musíš mi říct jméno otce, jinak znovu odejdu. Tvůj život je v ohrožení – nedopusť, aby tvoje poslední slova byly lži, nebo se z toho budeš zpovídat u posledního soudu.“

„Peter Clark,“ vyhrkla mezi dvěma nádechy. „Otcem je Peter Clark.“

„Žádného Petera Clarka neznám,“ odpověděla jsem. „A není to neobvyklé jméno. Který Peter Clark je otcem tvého dítěte?“

„Dělá učedníka u Williama Dolbena. To je řezník v Masných krámech. On je otcem, přísahám. Když jsem začala pod srdcem nosit jeho dítě, už jsme byli zasnoubení, na jaře jsme se měli brát. Jeho mistr mu nedovolil oženit se dřív než na konci léta.“

Samozřejmě se jí budu muset zeptat znovu, ale Peter Clark mi pro začátek stačil a mohla jsem se pustit do práce. „Děkuji ti, Mercy,“ řekla jsem. „Udělalas správnou věc, jak pro sebe, tak i pro to dítě.“

Otevřela jsem svou brašnu a připravila si oleje a léky, které budu potřebovat. Když jsem si do zástěry strkala nůž na přeříznutí pupeční šňůry, odříkala jsem modlitbu. Malé pouzdro s chirurgickými nástroji jsem nechala na dně tašky a doufala jsem, že tam i zůstane. Otevřela jsem lahvičku s olejem, a zatímco jsem si pro sebe mumlala další modlitbu, natřela jsem si jím ruce a krček Mercyina lůna. Vsunula jsem ruce dovnitř, abych zjistila, jak dítě leží a jak mu nejlépe usnadnit cestu na svět. Nahmatala jsem jeho hlavičku a věděla, že se narodí už brzy. Zvedla jsem hlavu k Mercy. Kůži měla přes lícní kosti napjatou k prasknutí a oči jí svítily bolestí, takže vypadala jako démon. Měla by se najíst, aby si zachovala sílu, a já jsem si přála, abych jí s sebou byla přinesla něco k jídlu.

Obrátila jsem se k Sairy. „Dítě se už brzy narodí. Máš připravené plátno?“ Nechápavě se na mě dívala. „Na zavinutí dítěte.“ dodala jsem.

„V truhle,“ řekla Mercy. „Koupila jsem ho minulý týden.“ Kývla jsem na Sairy a ta se okamžitě dala do pohybu, vytáhla z truhly menší balíček a položila jej na stůl.

„Teď dojdi pro vodu a dej ji nad oheň,“ nakázala jsem. Sairy znovu zaváhala. Milé děvče a hodná sestra, ale nic, co bych chtěla za pomocnici. „Budeme potřebovat umýt miminko. Ne moc horkou, jen dost teplou na to, abychom je v ní umyly.“ Sairy zmizela v kuchyni a já se otočila zpátky k Mercy.

„Pojď, pomůžu ti nahoru – půjde ti to líp ve dřepu než vleže. Dítě se bude drát ven a je lepší, když to bude mít z kopce.“ Zaváhala, nebyla tak docela přesvědčená, že procházet se po místnosti během porodu je dobrý nápad. „Také pak nebudeš muset spálit svoji matraci, až bude po všem.“ Popadla mě za ruce a s trochou práce se vyzvedla z postele a postavila se na nohy.

Procházely jsme po místnosti v malých kruzích, Mercy s paží kolem mých ramen, já kolem jejího pasu. Čas od času si opřela hlavu o moje rameno a já viděla, jak si otírá slzy do mého límce. Zdálo se mi, že to nejsou slzy bolesti, ale lítosti. Zhřešila, pochopitelně, a nějakou část svého osudu si zasloužila, já jsem však přemýšlela, o jakou budoucnost ji asi Peter Clark připravil, když ji přivedl do požehnaného stavu. Bude z ní ještě někdy počestná manželka? Bude svoje děti vychovávat v domově, kde bude víc než jen jedna postel, dvě stoličky a stůl? Nebo tohle byl poslední krok v sestupu do zoufalé chudoby? Skončí jako jedna z městských děvek a její potomek jako dítě ulice předurčené k podobnému osudu?

„Budeš v pořádku,“ ujistila jsem ji a stiskla jí ramena. Také jsem se v duchu pomodlila za to, aby to byla pravda. „Tvoje stahy postupují dobře a hlavička dítěte je u děložního krčku. Kdo ví? Třeba to ani nebude bolet.“ Při těch slovech se, i když hrozilo, že ji každou chvíli přemůže strach a vyčerpání, trochu usmála. „Nejspíš to bolet bude,“ uznala jsem a pokračovaly jsme v chůzi.

Když se blížilo vyvrcholení Mercyiných stahů, zavolala jsem na Sairy. „Budeš ji muset podpírat, až budu pomáhat dítěti na svět. Posaď se na kraj postele, chytni ji v podpaží a drž ji nahoře.“ Znovu jsem se pustila do vyptávání.

„Mercy, řekni pravdu, kdo je otcem tvého dítěte?“

„Je to Peter Clark.“

„Přísahej, Mercy.“

„Jestli je otcem kdokoli jiný než Peter Clark, ať ze mě to dítě nikdy nevyjde!“

Zanedlouho nato z ní však to dítě vyšlo a s Boží milostí jsem na tomto světě uvítala holčičku plnou života. Jestli je pravda, že zdravé plíce zaručují dlouhý život, přežije tohle dítě vlastní vnoučata. Přeřízla jsem pupeční šňůru a zavázala ji.

„Přines tu vodu a čistý kus látky,“ vybídla jsem Sairy. Odešla do kuchyně a vrátila se s kotlíkem, který postavila na stůl. Bez většího optimismu se začala přehrabovat v truhle a hledat látku. „To je jedno,“ řekla jsem. Odepnula jsem si límec a otestovala teplotu vody. Jako zázrakem byla přesně akorát. Namočila jsem límec-žínku do vody a pustila se do mytí vřískajícího novorozence. Jakmile jsem ten úkol dokončila, vytáhla jsem z balíku, který Mercy koupila, připravené kusy plátna a holčičku zavinula. Mercy teď seděla na jedné ze stoliček a s omráčeným výrazem se opírala o stěnu. Položila jsem jí miminko do náručí a posvítila lucernou, aby se na sebe matka s dcerou mohly podívat.

„Jestli placenta nevyjde sama, za chvíli ji budu muset vytáhnout,“ řekla jsem jí.

Přikývla. Ale štěstí bylo na její straně a pár minut nato vyšla placenta z vlastního popudu. Poté, co jsem ošetřila Mercyina rodidla, jsem jí pomohla do postele. Vyčerpaně se uložila a zavřela oči.

„Ještě nespi,“ řekla jsem jí. „Měla bys dítě nakojit, pak se můžete vyspat obě.“ Její bradavky byly na kojení dobře připravené a novorozeně lačně sálo. Otočila jsem se k Sairy a zjistila, že v koutě usnula. Bůh ví, jak dlouho byla předtím vzhůru. Stočila jsem oči k oknu a všimla si, že už je ráno. Z katedrály k nám dolehlo jedno odbytí zvonu – půl šesté, odhadla jsem. Šla jsem se podívat do kuchyně, co tam mají k jídlu, ale našla jsem jen okoralou kůrku chleba a hrnek slabého světlého piva. Vrátila jsem se do pokoje a uviděla, že všechny tři obyvatelky domku už spí. Zatřásla jsem se Sairy, abych ji probudila. V polospánku ke mně zvedla hlavu.

„Máte s Mercy nějaké peníze?“ zeptala jsem se.

Na tváři se jí rozhostil zděšený výraz. „Nemůžeme… nemáme… Chudinský dozorčí říkal…“ koktala.

„Ne pro mě, Sairy, na jídlo. Až se tvoje sestra vzbudí, bude mít hlad jako dva chlapi.“

„Nemáme vůbec nic. Naše poslední peníze utratila za to plátno pro děcko.“

Vytáhla jsem z brašny ještě pár mincí. „Tady. Jestli seženeš maso, které si budete moct dovolit, jezte ho radši vařené než pečené. Také by měla sníst trochu nějakého vývaru a vejce, ale žádné skopové. Z toho by měla horečku. Předpokládám, že Peter Clark vám může sehnat trochu hovězího nebo kuřecího. To by bylo to nejmenší, co by mohl udělat.“ Bílé víno by jí pomohlo nabrat ztracené síly, ale to si očividně dovolit nemohly, tak jsem navrhla ječmenový čaj. „A mandlové mléko, pokud nějaké seženeš.“ Květnatě mi poděkovala, pomohla posbírat moje věci a doprovodila mě k St. Andrewgate.

„Prozatím by mělo být všechno v pořádku,“ řekla jsem jí. „Nejbližší porodní bába v okolí je Elizabeth Hallidayová z farnosti svatého Cuthberta, za rohem od kostela.“ Sairy přikývla. „Je to moc dobrá porodní bába a kojná a může vám pomoct. Řekni jí, že tě posílám já, a že jí tu laskavost oplatím. Kdybys mě potřebovala, zaběhni ke Svaté Heleně ve Stonegate. Zeptej se tam jednoho z prodavačů a ten už ti řekne, kde bydlím. Jsem lady Bridget Hodgsonová.“

Znovu přikývla. „Ano, milostpaní.“

„Dobře. Včera v noci ses zachovala správně. Tvoje sestra má štěstí, že tě má. A teď vám oběma běž sehnat něco k snědku.“

„Děkuju vám, milostpaní.“

Dívala jsem se, jak to děvče mizí za rohem, a pak jsem vyrazila k domovu.

KAPITOLA 2

Když jsem ve světle časného rána kráčela domů, zadívala jsem se k bráně Bootham Bar a pomodlila se na znamení díků, že požáry z minulé noci už vyhasly. Do nebe stoupal kouřový opar z doutnajícího popela, ale to nejhorší už pominulo. Doufala jsem, že královští vojáci úspěšně zničili vzbouřencům krytí pro případ, že by se pokusili zaútočit na hradby. Jen Pán ví, jaká jatka by následovala, kdyby povstalci dobyli město násilím. Když jsem zabočila na Stonegate, uviděla jsem před sebou skupinu vojáků, pochodujících směrem k barbakánu, kde měli vystřídat hlídku na městských hradbách. Jejich seržant mi zasalutoval a já mu popřála hodně štěstí.

Když mi vojáci zmizeli z dohledu, zamyslela jsem se nad tím, jak se York propracoval od svobodného a prosperujícího města k těmto beznadějným těžkostem. Je zvláštní, že cesta Anglie k občanské válce začala v Irsku, kde papeženci pozvedli zbraně proti svým protestantským pánům a na tisíce jich pobili, neslitovali se ani nad ženami a dětmi. Brzy nato se roznesly fantastické zvěsti o tom, že Irové jednali se souhlasem krále a že měl v úmyslu je převézt do Anglie, aby tam ve své krvavé práci pokračovali. Parlament si povolal armádu na obranu proti Irům a král Karel si povolal armádu na obranu proti parlamentu. Během pár týdnů začala válka.

Příznivci parlamentu tvrdili, že král se míní odklonit od protestantské víry a znovu Anglii uvrhnout do okovů papeženství. Někteří dokonce varovali před tím, že král hodlá přivézt irské vojsko, které by anglické protestanty povraždilo v jejich postelích. Jiní krále vinili z toho, že se chystá zbavit celého parlamentu a vládnout jako tyran. Tvrdili, že se ustaví jako novodobý faraon, zpustoší starobylé anglické svobody a přivlastní si právo na majetek kohokoli.

Král zase označil parlamentáře za zrádce, toužící po zničení veškerého řádu. Kdyby povstalci uspěli a svrhli monarchii, vyhlásil, způsobili by brzy nato i pád samotné církve a potom i autority otců a pánů. Nezastavili by se, dokud by nezničili všechen řád, i ten, který ustanovil sám Bůh. Jejich cílem, jak říkal, je anarchie. Pokud jde o mě, já zvolila řád na úkor chaosu a dávala přednost králi, ale ze všeho nejvíc jsem truchlila kvůli konci doby, kdy král, církev a lid žili a dýchali jako jedno tělo.

Válka přišla do Yorku v prosinci 1642, když vjel do města markýz z Newcastlu – tehdy ještě jen jako hrabě – a založil v něm posádku roajalistů. O několik měsíců později královna přivezla zbraně a peníze na pomoc městské obraně, ale (chvála Bohu) žádný nepřítel se neukázal. Déle než rok jsme požívali toho luxusu, že jsme mohli sledovat občanskou válku v naší zemi z dálky, zatímco jiná města byla znovu a znovu dobývána a tíhu bojů nesli synové jiných lidí. To všechno skončilo na jaře, když se k povstalcům připojili Skotové, přitáhli k městským hradbám a začali Yorku utahovat provaz kolem krku. Potraviny ještě nezačaly docházet, ale obléhání může trvat celé měsíce, a co si počneme potom? V mezidobí město ostřelovala parlamentářská artilerie bez ohledu na to, do čeho se zrovna trefí. Bůh zařídil, aby většina náloží popadala do řeky Foss, ale ďábel se také nenechal zahanbit. Ničily se domy, umírali nevinní a věž kostela svatého Denyse si vysloužila průstřel dělovou koulí jako na výsměch parlamentářům, kteří si přisvojovali právo na obranu pravého náboženství.

Když jsem se blížila k úzké uličce, vedoucí k mému domu, potkala jsem jednu z rot domobrany. Tvořili ji místní mladíci, a jakmile mě poznali, smekli.

„Vracíte se od porodu, lady Hodgsonová?“ tázal se jejich seržant.

„Ano.“ Snažila jsem se vybavit si jeho křestní jméno – věděla jsem, že jsem přivedla na svět dvě z jeho dětí, a ačkoli na matku jsem nezapomněla nikdy, otcové byli něco úplně jiného. „Jak se daří Barbaře a vašim holčičkám, seržante Smithi?“ Je lepší zůstat u hodnosti.

„Holčičky se mají dobře, chvála Bohu. Bridget už jsou skoro dva a toulá se po celém domě.“ Věděl, že na narození Bridget si budu pamatovat. Jeho žena rodila několik dní. Jiná porodní bába už prohlásila dítě za mrtvé a chtěla přivolat felčara s jeho ostrými nástroji. Manžel přišel v panice k mým dveřím a prosil mě o pomoc. Nakonec se ukázalo, že to jsou dvojčata. Chlapce jsem zachránit nedovedla, ale děvčátko přežilo a její otec souhlasil s tím, že ji pojmenuje na mou počest. Rozhodla jsem se, že až přijdu domů, řeknu Hannah, aby upekla koláč a poslala jim jej.

Když jsem se rozloučila se seržantem, překonala jsem posledních pár kroků své cesty. Jako ostatní domy v okolí, i ten můj měl tři poschodí a každé z nich přesahovalo do ulice trochu dál než to pod ním. V užších ulicích bylo téměř možné přelézt z okna jedné budovy do okna sousedů naproti. Jakmile jsem měla svůj domov na dohled, došlo mi, jak moc jsem unavená. Doufala jsem jen, že ženy, jimž jsem přislíbila pomoc při porodu, počkají alespoň do večera, nebo raději do příštího rána. A kdyby se znovu objevil chudinský dozorčí? Nuže, v Yorku bydlí půl tuctu porodních bab a jedna z nich mu bude muset stačit.

Když jsem vešla dovnitř, Hannah přikvačila do předpokoje a začala mě obskakovat. Byla asi o pětadvacet let starší než já a v mých službách tak dlouho, kam až mi paměť sahá. Pomáhala mě vychovat, potom opustila svoji rodinu v Herefordu, aby mě doprovodila do Yorku. Pod jejím dozorem jsem se dvakrát vdala, dvakrát ovdověla, a mám za to, že stále ještě doufala, že se jí podaří zažít třetí svatbu a možná ještě jednu či dvě ratolesti. Trvala na tom, že se cítí stejně mladá jako vždycky, já jsem však přemýšlela nad tím, jak dlouho ještě bude sama stačit na všechny domácí práce. Odebrala mi plášť a uvedla mě do jídelny a přitom na mě celou dobu brebentila jako kvočna.

„Takže,“ zeptala se, „kdo byl otcem toho děcka?“ Jednou z výsad soužití s porodní bábou bylo to, že se jako první dostanete k místním drbům.

„Nikdo známý,“ odpověděla jsem. „Jen řeznický učeň.“

Nedokázala skrýt svoje zklamání. Zhýralý radní by poskytl mnohem lepší materiál pro klepy na městských tržištích a po obchodech. Odešla do kuchyně a o chvíli později se vrátila s kouřící miskou husté polévky. Postavila ji přede mě na stůl a vytratila se do patra, aby pokračovala v práci. Umírala jsem hlady a pustila se do jídla, ale cinkot mojí lžíce o misku se rozléhal prázdnou místností. Přála jsem si, aby tu Hannah bývala zůstala se mnou, nebo aby se alespoň nějak zaměstnala v kuchyni, abych nebyla tak sama. Ty melancholické pocity mě připravily o chuť k jídlu. Odstrčila jsem misku a začala stoupat po schodech do svého pokoje.

Na cestě předpokojem jsem zavadila pohledem o portrét svého druhého manžela Phinease, muže, který mě přivedl do Yorku. Navzdory tomu, že jsem ten obraz viděla od jeho smrti každý den, znovu mě zaskočila malířova neschopnost zachytit ho jakkoli méně uboze, než jak ve skutečnosti vypadal. Vlastně to bylo určitým způsobem umělecké dílo. Stejně jako zaživa tu byly oči mého manžela zároveň propadlé a vypouklé a jeho jedinečně slabá brada se stala jeho nejnápadnějším rysem. Uši by se dokonale hodily k muži dvojnásobné tělesné konstituce a jeho nos jako by sám cukal před vyhlídkou na to, že ucítí jeho smrdutý dech. Více než jednou jsem zvažovala další sňatek jen proto, abych mohla svůj domov zbavit toho tak dokonalého portrétu tak směšně absurdního muže.

Z Phineasovy podobizny jsem očima sjela k mnohem menší kresbě svého prvního manžela, Lukea. Dokud byl Phineas naživu, schovávala jsem ten obrázek v zásuvce – jak jinak, ale po jeho smrti jsem ho postavila na stoleček v předpokoji. Phineas vycházel nelichotivě ze srovnání s většinou mužů, ale obzvlášť trpěl, když jsem ho postavila vedle Lukea. S ním jsem se seznámila až poté, co byl náš sňatek domluven. Pozemky našich rodin v Herefordu spolu sousedily a naši rodiče to manželství dohodli, aniž by se s námi poradili. Ačkoli takové sňatky často končily katastrofou, s Lukem jsme měli podobné povahy a brzy jsme se bláznivě zamilovali. Jen dva roky po svatbě se však moje radost proměnila v zármutek, když Luke během cesty do Londýna zemřel na horečku. Ten všeobjímající žal, který jsem po jeho smrti cítila, mi dovolil myslet jen na málo jiného, ale moji rodiče už se začali poohlížet po dalším manželovi. Vdovou jsem byla jen pár týdnů a už ke mně přišel otec a oznámil, že mi domluvil sňatek s Phineasem Hodgsonem, mladším synem yorského starosty. To rozhodnutí jsem mu mohla sotva vyčítat. Čtyřiadvacetiletá bezdětná vdova pro rodinu moc výhod neznamenala. Pár měsíců nato jsem, stále ještě otupělá po smrti svého milovaného manžela, nastoupila do kočáru a s Hannah po boku vyrazila za novým životem v Yorku.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2