KNIHY JIHOZEMĚ 3

JAN RAMPAS

Ukázka z elektronické knihy

Copyright

Autor: Jan Rampas

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2015

ISBN:

978-80-7512-334-3 (ePub)

978-80-7512-335-0 (mobipocket)

978-80-7512-336-7 (pdf)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

ŠLECHTICKÉ RODY VEJENEJE (nejvýznamnější)

+jejich hlavní představitelé a jejich role v příběhu

Ras Pharas

Caelis z Ras Pharas- hlava rodu, nyní nezvěstný po zmizení na moři, zasnouben s Morrigen Haenorskou

Berethor z Ras Pharas- poslední korunovaný král, vězněn v kobkách Ras Pharas lordem Allistarem

Mercion z Ras Pharas- rebel loven silami Velké rady, na útěku

Faora z Ras Pharas- nejstarší dcera, skryta u strýce lorda Ulldarta ve Svobodných zemích

Aona z Ras Pharas- skryta se sestrou Faorou ve Svobodných zemích

Errol

Ulldart z Errolu- hlava rodu, v exilu Svobodných zemí, opatrovník Faory a Aony z Ras Pharas, svých neteří

Vienna z Urilie- manželka Ulldarta z Errolu

Leos z Errolu- syn Ulldarta z Errolu a Vienny z Urilie, dědic, zasnouben s Priscillou z Napleosu

Dol Anastas

Allistar z Dol Anastasu- lord protektor Vejeneje, předseda Velké rady

Rolland z Dol Anastasu- hlava rodu, syn Allistara z Dol Anastasu

Hyrian z Dol Anastasu- syn lorda Allistara, zapřísáhlý sok Merciona z Ras Pharas

Vejenyj z Dol Anastasu- syn lorda Allistara, host v Urilii

Redwine z Dol Anastasu- dcera lorda Rollanda a Eldine z Caelie

Eldine z Caelie- manželka Rollanda z Dol Anastasu

Jelkala

Grimweld z Jelkaly- hlava rodu, spojenec lorda Allistara

Napleos

Beoren z Napleosu- hlava rodu, spojenec lorda Allistara

Priscilla z Napleosu- jediné dítě Beorena a Rwassy, dědička, zasnoubena s Leosem z Errolu

Reveran

Sallor z Reveranu- hlava rodu, spojenec Dol Anastasu

Maek z Reveranu- prvorozený syn lorda Sallora a Ellyse z Mydlice, dědic, ve službě u lorda Beorena z Napleosu

Urilia

Hanuss z Urilie- hlava rodu, správce ostrova Palcát, hostitel Vejeneje z Dol Anastasu, kdysi pirát a nájezdník

Caelia

Vakchus z Caelie- hlava rodu, věrný muž krále Anduira, prohlášen za rebela lordem Allistarem

DATACE NEJVÝZNAMNĚJŠÍCH UDÁLOSTÍ JIHOZEMĚ

-395- korzáři se objevují v Jihozemi a zakládají tam první osady, kde obchodují s trpaslíky, první útoky draků na korzáry, jež nakonec obsazují tzv. Pirátské ostrovy a vyhánějí z nich draky

-194- Menelthil poprvé v Jihozemi a přiváží s sebou „zdroj“

-180- Menelthil Tarastar sjednotil korzáry a usazuje se s nimi nastálo v Jihozemi, kde vzniká království Cirrda

-170- lidé z Cirrdy se setkávají se skalními lidmi a asimilují je na jejich území

-35- spory mezi novými obyvateli vyústí v odplutí jejich části za objevováním zbytku Jihozemě

-30- válka Cirrdy s draky(30-21)

-15- vzniká výbojné království nordů ohrožující království prvních lidí-Cirrdu

+1- Tralgir Nord díky síle svých vojsk sjednotil lidská královstvíčka pod svoji nadvládu a buduje Cirias Maeras, vychází nejjasnější hvězda v Jihozemi a tím začíná nový věk

20- Garazogh a skřeti se poprvé objevují, když zabíjejí draka Chiaraga

45- Dugar se svými věrnými po vzpouře přijdou o lodě a usazují se na Ostrovech lebek, převrat v Cirias Maeras

54- vyslanec ve Vejeneji je zabit a Vejenej se osamostatňuje jako již dříve Haenor

97- lidská království sužují ekonomické problémy, čehož využívají skřeti a podnikají první invazi, ale díky hrdinství Odarase jsou poraženi a ustupují

150- válka mezi Vejenejí a Haenorem o Ostrov palcát při které se vyvraždí obě královské dynastie, r. 164 vítězí Vejenej a králi se stává nejmocnější rod z hlavného města Ras Pharas zatímco v Haenoru se králi stávají prozatimní správci říše z Mithrandinu

288- nad Jihozemí přelétávají draci, kteří působí spoušť, ale pak záhadně mizí, první výpravy za kořistí od obyvatel Ostrovů lebek, další následují v horizontu každých deseti let

345- po velkém hladomoru v Cirrdě její zoufalí obyvatelé zaútočí na kentaury ve Starolese, jenže jsou odraženi a rychle podepisují mírovou smlouvu

353- Cirrda je napadena korzáry, kteří jí vyplení a odplují, král Cirrdy opouští ostrov Nomar a usazuje se v Saestromu, vznik Unie Svobodných měst

368- při vzpouře proti králi je vypáleno město Cirias Maeras a ostatní králové z něj odvezou většinu cenností

389- narozen skřet Arawn

425- smrt krále Vejeneje Anduira I., převzetí moci lordem Allistarem, začátek skřetího tažení

Liga Haenoru vedená nástupcem Thyngollovým Euriasem, princem haenorským, dostala nejsilnější ránu porážkou skřetů u města Haenoru. Pro Ligu to měla být největší bitva spojená s opojným vítězstvím. Ale ve skutečnosti tato bitva znamená zkázu Ligy a její zánik. Také znamenal příchod skřetů do Haenoru a počátek války skřetího krále Arawna a krále opět jednotného Haenoru Mithrandira VII.. Začátek dlouhé a krvavé války, která skončí nekonečným proudem slz a marného pláče…

Svannova velká kronika-Zápis o Válce Haenorské

KNIHA TŘETÍ- I.- XXXIII.

Události odehrávající se po útěku Merciona do Hvozdu

I. Hvozd

Nad Předělovými horami se pomalu objevovaly první ranní paprsky Světlonošky. Nejdříve ozářily korouhev se symboly království Vejenej, která slabě povlávala ve větru. Od ní přešly na široké nádvoří, kde se právě několik vojáků cvičilo ve střelbě na slaměného panáka. Ozářily jejich lesklá brnění, udělaly několik prasátek po vyleštěných kamenech pevnosti a zamířily několika málo skulinami v rozpadajícím se zdivu přímo do věznice. Ta se nacházela pod úrovní nádvoří a několika málo okny z ní bylo vidět do zamlžených zalesněných dálav, jež okupovaly veškeré okolí Předělových hor.

Předělové hory jako jeden z mála zbytků toho, co při svém příchodu nalezli první cirrdští osadníci před dlouhými staletími, zůstávaly pro většinu místních stále ještě místem neprobádaným, magickým a snad i cizím. Lidé se pohybu ve Hvozdu a v horách maximálně stranili a mýcení lesů, které vypuklo teprve v posledních letech vlády krále Anduira, zdaleka tuto vlastnost neobrousilo a nezpacifikovalo. Jediní, kdo musel do nekonečného porostu a strmých tichých hor stále pronikat, byli vojáci Mettela Rufila Puca.

Už od pradávna měl guvernér oblasti Hvozdu za úkol prozkoumávat terén, psát zprávy a likvidovat jakákoliv střediska odporu, na která narazí. Čímž byla myšlena především střediska, kde se skrývali lesní elfové. Tito původní obyvatelé Vejeneje, kteří kdysi dávno po příchodu lidí začali vymírat a stahovat se do lesů, představovali sílu, se kterou si vláda v Ras Pharas nevěděla rady. Platilo totiž, že elf je zranitelný jen a pouze na otevřeném prostranství, kdykoliv ale zmizí v porostu, je prakticky neviditelný a nedosažitelný. Což se potvrzovalo znovu a znovu při bezpočtu šarvátek a příhraničních střetů mezi hlídkujícími vojáky a malými oddíly elfích agresorů.

Elfové, jichž muselo žít ve Hvozdu obrovské množství, vždy zaútočili v noci, podporováni lesem a hustou tmou, a zanechávali za sebou jen zohavená těla vojáků a prapodivné nápisy v jejich starodávném jazyce, které skládali z utržených okvětních lístků jedovatých bylin, které máčeli ve smůle.

Mettelus Pucus se snažil s elfy bojovat všemi možnými způsoby, až nakonec došel k závěru, že jejich porážky lze dosáhnout jen jediným možným způsobem- vojáci musí najít jejich hlavní město, hlavní stan či hlavní základnu (nebo něco na ten způsob), vypálit to do základů a zabít co nejvíce elfů, co se jim připlete do cesty.

Samosebou, že se svým plánem nemohl Mettelus Pucus nikoho vně Hvozdu seznámit, protože věděl, že by něco tak krutého nikdy nepovolili. Elfové se přece jen mohli hodit jako potenciální obchodní partneři nebo levná pracovní síla. Ale Mettelus Pucus si k nim za léta výkonu své funkce vypěstoval takový odpor, že je prostě a jednoduše toužil vidět mrtvé. Všechny do jednoho.

Kde ale jejich shromaždiště hledat? Uplynuly roky a Mettelus stále nevěděl. Pak se na něj ale usmálo štěstí v podobě Nestora. Tento voják, prý z jedné vytčené hlídky, jenž jako jediný přežil masakr své jednotky, beze strachu zpravil Mettela o tom, že ví, kde hledat. Prý ono místo již jednou viděl a mohl by tam vojáky zavést! Mettelovi tato slova zněla jako rajská hudba, ale zůstal ostražitý.

Od té doby si držel Nestora po svém boku a snažil se od něho pomocí vyptávání zjistit polohu onoho místa, aby tam pak poslal své muže a sám tak získal věhlas a slávu za tak troufalý a nenadálý čin. Ale Nestor se nikdy ani slůvkem o možné poloze místa nezmínil. Vždy jen mlčel, podivně se usmíval a třídil úřední listiny. Už jich za těch pár týdnů setřídil stovky, možná i tisíce, ale nikdy se přitom nepodřekl ani o sobě, ani o svých padlých druzích, a vůbec ne o místě, kde o ně přišel. To bylo pro Mettela Puca velké zklamání.

Když paprsky prosvítily celé nelichotivé zázemí pevnosti, Mettelus Pucus si vyžádal nástup mužstva, načež se zjevil ve svém oblíbeném tyrkysovém plášti na malém balkónku, vedoucím z jeho pracovny.

„Mí muži, dnes nastal dlouho očekávaný den,“ pronesl hřmotně a dmul se pýchou pohledem na nastoupenou jednotku, která mu vmžiku zasalutovala. „Jak jistě dobře víte, dnešní den je dnem, kdy každoročně pořádáme hon. A ne hon jen tak ledajaký. Pořádáme hon na vězně. Dnes, mí druhové ve zbrani, si pořádně procvičíme stopování, střelbu i pozornost a navíc zbavíme svět trocha té špíny.“

Ozvalo se sborové provolání slávy.

„Podle mého dřívějšího rozkazu sem teď již míří několik povozů s vězni. Ty poté na nádvoří pevnosti osvobodíme ze želez a dáme jim hodinu náskok, načež se za nimi pustíme. Pravidla jsou stejná, jako každý rok. Kdo vydrží unikat do zítřejší půlnoci, zajistí si svobodu. Koho ale chytnem, toho čeká smrt.“

Mettelus Pucus domluvil, opustil balkónek a jal se rychle připravovat na hon, jinak jeho asi nejoblíbenější činnost spojenou s jeho funkcí. Hon, jako proces likvidace vězňů, pro které nestačily malé kopky v pevnosti, zavedl již Mettelův předchůdce. A Mettelus tuto nově zřízenou tradici rád přijal.

„Připrav mi koně, brnění a kuš,“ rozkázal Nestorovi, který se lehce uklonil a zamířil po kamenném schodišti do zbrojírny. Velký hon už mohl brzy začít.

***

Buena se znovu setkala s Rakišem až ve chvíli, kdy do ní vrazil vlivem strčení od jednoho z vojáků. Vyzáblý trpaslík s vyholenou hlavou a špinavým vousem zamumlal pár slov na omluvu a teprve, když zvedl oči, užasle zíral na Buenu. Jak se jen změnila. Tam, kde dříve bývaly plné tvary, které probouzely mužskou představivost, byla nyní jen kost a kůže a několik trčících lopatek a žeber.

„Vidím, že s tebou zacházeli stejně špatně,“ řekla Buena a její bledé oči si pozorně prohlížely několik jizev a šrámů na Rakišově malém těle. Ten jen mlčky přikývl a poškrábal si sedřenou kůži v místech, kde měl nohu několik dlouhých týdnů těsně připoutanou ke stěně cely. Buena chtěl ještě něco dodat, ale to jí znemožnil další voják, který jí i Rakiše vehnal do skupinky spoutaných vězňů postávající uprostřed nádvoří a nervózně vyhlížející, co se bude dít dál. Vojáci okolo se smáli, několik jich kouřilo dýmku nebo přežvykovalo tabák, a co chvíli přejeli vyzáblé vězně pohrdavými pohledy.

Buena ale takových pohledů za poslední dobu zažila již spoustu a překvapivě shledávala, že na ní již nemají žádný účinek. Stejně jako to, že byla nyní skoro nahá, jen s malou hnědou kůží přehozenou přes rozpraskanou kůži a okovy na rukou i nohou. Tak ale vypadali všichni vězni okolo. Buena jich napočítala zhruba třicet, většina z nich byli muži a podle několika dochovaných rysů nemohli být v Předělových horách déle než několik měsíců. Na ochablé kůži několika z nich byly vidět stopy po mučení, pár vězňů pak zase zahanbeně skrývalo něco, co byly dříve končetiny, které se ale vlivem vojáků změnily jen v tlející pahýly či nedochůdčata zbavená několika prstů nebo nehtů.

Několik elfů, skrývajících se úplně uprostřed houfce, pak kromě končetin přišlo i o oči, jazyky a uši, které jim vojáci jen tak pro zábavu usekávali a házeli svým horským psům. Proto také elfové, tito příslušníci hrdé starodávné rasy, přišli o byť jen nepatrnou vůli žít a co chvíli se některý z nich pokusil ve své cele protáhnout malým okénkem a zřítit se do propasti.

***

„…přeji vám proto přesnou mušku a zábavu vhodnou vojáka nejmocnějšího království, jaké kdy existovalo od dob velkého království v Cirias Maeras,“ domluvil právě Mettelus Pucus, guvernér Hvozdu a muž, který si vzal za svůj osobní úkol zbavit se Bueny, Rakiše i prince Merciona, který mu ale naneštěstí jako jeho nejcennější vězeň jako jediný uprchl. Jeho poslední slavnostní řeč poslouchalo několik vyšších velitelů, z nichž většina již byla oděna v jezdeckých úborech s vysokými botami a několika dlouhými puškami na zádech.

Mettelus Pucus pak před ně předstoupil ve slavnostním splývavém oděvu s trojúhelníkovým kloboukem na hlavě a památným lukem s vyřezaným erbem království, který jednomu z jeho předchůdců daroval při své inspekční cestě samotný král Vejeneje.

Ihned jak Mettelus domluvil, nechal si přivést hřebce černého jak nejčernější noc oblečeného do rudé barvy a s podsedlovou brašnou plnou náhradních šípů a lahviček s odvary z bylin, které dávali lovci ve Hvozdu svým loveckým psům za tím účelem, že se po nich stali mnohem agresivnějšími a nezřídka pak psí smečka stopovaného nejen vyčmuchala, ale následně i zuřivě roztrhala.

Několik vězňů, kteří guvernéra se strachem v očích pozorovali, pocítili v podpaží a na tváři studený pot.

Nikdo z vězňů v té chvíli ještě nevěděl, co na ně čeká. Všichni měli nejprve za to, že jdou k veřejnému slyšení spojené s dalším kolem tvrdých výslechů. Bohužel pro ně, již brzy měli zjistit, jak moc se spletli.

***

„Je to hon? Co to má znamenat? My přece nejsme zvířata!“ křičela z plných plic Buena, ale nebylo jí to nic platné. Stráže okolostojícím vězňům pomalu sundávali pouta a z jejich fretčích obličejů šlo vyčíst, že už se na „honitbu“ velice těší. Bueně teprve nyní došlo, že jde na smrt.

Celé ty týdny, kdy čekala, až se objeví princ Mercion s pomocí. Celé hodiny, kdy ho malým okénkem ve své cele vyhlížela ve spleti nekonečných lesů všude okolo.

Vše bylo zbytečné, princ Mercion (pokud je vůbec ještě naživu), už se nevrátí a ona i Rakiš teď zemřou rukama těch nejhorších vrahounů z Hvozdu.

Dobře si nyní vzpomínala, jak o vojácích guvernéra Mettela Puca mluvil její děd lord Hiron.

„Je to zvěř. Ti nejhorší pacholci a kriminálníci přicházejí do Hvozdu, aby mohli beztrestně a s nárokem na mzdu uspokojovat své nejhorší choutky. A guvernér to jenom podporuje. Využívá toho, že je na samé periferii zájmu krále i Velké rady a dopouští se těch největších zvěrstev! Elfové ve Hvozdu mohli být našimi přáteli, neřkuli spojenci. Ale systematické pronásledování a vraždy způsobené našimi vlastními vojáky z nich činí naše nejzarytější nepřátele. Nepřátele na život a na smrt.“

Lord Hiron se sice, jak si Buena matně vybavovala, pokoušel postoj obyvatel Vejeneje k lesním elfům zlomit, ale selhal. Král Anduir už byl příliš slabý a moc lorda Allistara příliš velká, než aby s tím lord Hiron něco zmohl. A nyní už bylo pozdě. Jeho vlastní vnučka, dědička slavné krve rodu, který datuje svůj původ až do daleké Cirrdy, nyní kráčí vstříc smrti od těch krvežíznivců.

Bueně se už jen při pomyšlení na jejich kopí a meče zvedl žaludek. Náhle ucítila uklidňující dotek.

„Neboj se, vím, jak nás zachránit,“ řekl klidným vyrovnaným hlasem trpaslík Rakiš.

„Ale vždyť jsi zesláblý a zjizvený. A ani nemůžeš pořádně chodit!“ oponovala.

„To je sice pravda, ale i tak nás dokážu zachránit. Věř mi, když říkám, že jsem byl v horších situacích.“

„Nevěřím ti,“ odsekla Buena a očima upřeně pozorovala skupinu vojáků, která právě vycházela ze zbrojnice a nadšeně máchala do vzduchu s lesknoucími se čepelemi mečů.

„Slyšelas někdy o Trpasličím klanu?“

„Ano, dědeček mi o něm něco vyprávěl. Ale už si to moc nepamatuji.“

„Trpasličí klan je klan těch nejtvrdších, nejspolehlivějších a nejbystřejších trpaslíků ze všech,“ pronesl s velkou pýchou v hlase Rakiš a jeho vyhublé a zjizvené tělo náhle jako kdyby o několik stop povyrostlo.

„Členství v něm bylo ještě před pár generacemi tajné a doménou jen těch nejurozenějších trpaslíků. Nyní už sice takové pravidlo neplatí, ale i tak jsou v Trpasličím klanu jen trpaslíci vybráni svým rodem jako nejvhodnější adepti pro udržení a rozšíření moci všech trpaslíků.“

Buena Rakiše náhle vůbec nepoznávala. Upřímně si o něm za tu krátkou dobu, kdy společně s ním a Mercionem cestovala po okolí Reveranu, myslela, že je to trošku přihlouplý přítel Iraka s typickou trpasličí odvahou.

Dnes ale jako kdyby před sebou viděla naprosto jinou bytost.

„A já, já se ti nyní mohu přiznat, že sám patří mezi tyto hrdinné trpaslíky. Já, Rakiš Hnědovous, jsem hrdým členem Trpasličího klanu,“ dokončil Rakiš svou vzletnou promluvu a zadíval se Bueně zhluboka do očí.

„Ale jak nám to pomůže? A proč mi to říkáš zrovna teď?“ zeptala se nechápavě.

„Protože vím, jak nás oba zachránit. Jak nás dostat z této šlamastyky. Když jsem před pár lety přijel poprvé do Vejeneje, měl jsem za úkol najít muže jménem Irak, který prý tvrdil, že ví něco o jistém artefaktu, který jsme já a mí bratři přísahali chránit. Můj úkol zněl najít tohoto muže, stát se jeho přítelem a zjistit, co všechno o onom artefaktu ví. Jen náhodou jsem přitom narazil na prince Merciona při jeho útěku z Ras Pharas, a následně i na tebe, Bueno. My trpaslíci ale na náhody nevěříme. Věříme jen v činy.

A tak, když jsem potkal prince, uvolil jsem se dělat mu doprovod s cílem ochránit možného budoucího krále Vejeneje, a zároveň i mít pod dohledem Iraka Cirrdariona. Po útěku z Bažiniště jsem zase přijal úkol dohlédnout na tebe a prince, jelikož jste nesli dále Irakovo poselství.

Nyní, když už zbýváme jenom my dva, beru na sebe úkol, ochránit naše životy tak, abychom nepadli do spárů vojáků, unikli z Hvozdu a opětovně nalezli, jak prince, tak i Iraka. Tím bude můj úkol splněn a budu se moci konečně vrátit domů.“

„Takže ty mi teď pomůžeš proto, že tím splníš nějaký svůj úkol?“

„Ano, dá se to tak říci. Už při svém vstupu do klanu jsem skládal přísahu, kde stálo, že nikdo a nic nesmí ohrozit mou věrnost klanu a úkol, který mi byl dán. Teď chápeš? Tím, že nás zachráním, dodržím obě pravidla a zároveň ti i zachráním život.“

Buena rozuměla Rakišově řeči stále méně a zdálo se jí, jako kdyby se dobrosrdečný trpaslík po tíhou výslechů a mučení pomátl na rozumu. Čemuž nasvědčovala i jeho rozzářená tvář, rychlá nikam nemířící mluva a rozšířené zorničky. Ale stále byl tento pomatený trpaslík jedinou nadějí, jak mohla Buena uniknout.

„Jdeš tedy se mnou? Necháš mě, abych ti pomohl?“ zeptal se Rakiš rozklepaně a po Buenině přikývnutí se bláznivě rozesmál, až na sebe přivolal několik nechápajících pohledů od okolních vojáků.

Ti se ale brzy opět vrátili ke své práci, protože toho šíleného trpaslíka, který na každém výslechu ohledně prince Merciona vyprávěl žvásty o nějaké tajné skupině trpaslíků a hledání bůhvíčeho, čemu on říkal „Zdroj“, brali leda jako pomatence a možná nyní i jako příliš snadný terč pro jejich dřevěné kuše…

***

Zbývaly poslední minuty do započetí honu. Mettelus Pucus, Nestor a několik vlivných velitelů popíjeli medovinu z dlouhých jeleních rohů a nervózně přešlapovali. Ještě než měli být vězni vypuštěni na strmou cestu, která vedla z pevnosti dolů do lesů, Mettelus rozdělil své muže do skupin a přidělil jim zbraně. Do své skupiny potom zařadil několik svých nejlepších stopařů a Nestora, o němž se mezi jeho veliteli začalo mluvit jako o „protekčním spratkovi“.

Nestora takové označení ale vůbec netrápilo.

Když uzavíral smlouvy s vyslancem lorda Allistara a vzdal se ochrany prince Merciona výměnou za zvýšení své vlastní odměny, podvědomě tušil, že celá akce nepůjde lehce.

Původně chtěl nechat prince dojít do léčky a těsně před ní ho zachránit a odvést do Ras Pharas. Věci se ale zkomplikovaly a on nyní musel skousnout nejen zdržení způsobené nuceným prodloužením pobytu ve Hvozdu, ale také to, že se mu na záda doslova přilepil Rufillus Mettelus Pucus, ten namyšlený bastard, a neustále od něj vyzvídal.

Ale to byla z jedné strany také Nestorova chyba, když využil jeho posedlosti elfy a namluvil mu, že ví, kde mají své shromáždiště.

Rozumí se, že o tom neměl Nestor ani potuchy. Za svůj dlouhý život se o elfy nikdy moc nestaral, pokud mu náhodou nevstoupil do cesty nebo nebyli součástí kontraktu. A teď náhle musel čelit kvantu otázek o tom, kde se nacházejí, jak se skrývají a kdo všechno byli členové „jednotky“, v rámci níž se k sídlu elfů Nestor dostal.

Takové otázky lovce odměn unavovaly. A navíc ho i zdržovali od pronásledování prince Merciona, jenž mělo být jeho prvořadým úkolem.

Ale Nestor už měl plán. Po ukončení tohoto „honu“ dezertuje a vydá se po princových stopách. Beztak princ, zraněný, vyhladovělý a zmatený, nemůže být daleko. A přítomnost jeho přátel ve Hvozdu naději, že se bude potulovat poblíž, ještě nahrávala.

***

Několik výstřelů do vzduchu, popoženutí z úst vojáků a skupiny vězňů, náhle propuštěných z kobek, zbavených okovů a donucených bojovat o svůj život, se rozeběhly do všech směrů.

Rakiš chytil Buenu za ruku, seběhl s ní z hlavní cesty a vedl jí skrze hustý lesní porost rovně okolo pevnosti. Po chvíli narazili na slabě vyšlapanou stezku vedoucí po skalním masivu, která brzy začala klesat.

„Tudy se dostaneme do silně zarostlé oblasti s močály, kam hlídky nerady chodí. Díky tomu bychom měli mít chvíli času navíc,“ vysvětloval zadýchaně Rakiš a táhl Buenu za sebou. Ta se svýma zesláblýma nohama jen stěží popadala sil, ale Rakiš ji táhl s takovou silou a rychlostí, že brzy zcela rezignovala, její tělo jí vypovědělo službu a ona se nechala jen vláčet.

Za několik minut je konečně stezka zavedla mezi stromy a oni se začali prodírat obrovskými křovinami.

„Pokud půjdeme pořád rovně, měli bychom brzy dorazit k řece. Tu přebrodíme a najdeme stezku, která by nás měla dovést až do Paytonu,“ pokračoval Rakiš, kterému se po holých zádech řinuly potoky potu. Buena raději jen mlčela a neobratně před sebou šermovala rukama ve snaze vyhnout se všudypřítomným větvičkám a bodlákům. Najednou se Rakiš s prudkým trhnutím zastavil, pustil Bueninu ruku a klekl si k zemi.

„Co se děje? Nesmíme se zastavovat, jinak nás najdou!“ vyděsila se Buena. Rakiš ale neodpověděl, jen výstražně zvedl prst a přitiskl hlavu k zemi. Uplynulo jen několik vteřin, když z křoví několik kroků od něj vyskočil elf. Byl to jeden z těch elfů, kteří byli spolu s nimi spoutáni v pevnosti. Buena ho dobře poznala nejen podle jizvy, která se táhla po jeho bledé tváři od levého oka až ke krku, ale také podle pahýlu, který čněl namísto pravé ruky. Tento elf s rozšířenými zorničkami a vyceněnými zuby bez okolků skočil na Rakiše a začal se mu svou jedinou zdravou rukou pokrytou dlouhými špinavými nehty sápat po obličeji. Rakiš si rukama zakryl oči a schoulil se do klubíčka. To ale elfa pouze rozdráždilo. Začal syčet jako nasupená kočka a sápat se po Rakišovi ještě víc než předtím.

„Zemři, zemři, zemři, zemři…“ opakoval elf a ryl svými nehty do Rakišova krku. Trpaslík se pokoušel elfovi podkopnout nohy nebo ho alespoň zbavit rovnováhy, ale ten se vždy šikovně uhnul a pokračoval v rytí a skřecích, při kterých Bueně tuhla krev v žilách. Sama Buena byla elfem úpěnlivě pozorována a tak, doslova spoutána strachem, nemohla udělat byť jen jeden jediný krok. Rakiš ale neměl v plánu jen bázlivě čekat na svou smrt. Když se elf opět rozmachoval a pahýlem se opíral o Rakišova záda, trpaslík se vymrštil a kopl elfa do slabin. Ten zaječel, zakopl a spadl na záda. Toho Rakiš využil, přiskočil k němu a stoupnul mu na zdravou ruku. Elf se sice ze všech sil bránil, ale rozhněvaný trpaslík byl přece jen mnohem silnější. Ozvalo se zapraskání, jako když někdo nedopatřením láme větev, a elfovi se ze zarudlých očí vyrojily slzy. Byl bezbranný a ponechaný svému osudu.

Rakiš se zády pokrytými desítkami malých ranek a škrábanců ztěžka odkopl elfa kamsi do nekončícího křoví a zadíval se na Buenu.

„Už nám neublíží…můžeme….můžeme pokračovat,“ zafuněl, popadl vyděšenou Buenu a pokračoval v prodírání se roštím.

Jak dlouho šli, to se nedalo přesně určit. Předně podle toho, že pod korunami stromů zcela zmizelo jakékoliv jasné světlo a bylo tak těžké vůbec rozhodnout, zda je noc nebo den. Několikrát sice Rakiš udělal přestávku, aby se napili ze zurčících potůčků nedaleko nebo se najedli bylin. Nikdy ale přestávky netrvaly déle než pár minut. Delší přerušení pochodu tak přišlo až ve chvíli, kdy dvojice dosáhla širokého toku řeky Napaldii, obrovské horské řeky, která protékala skrze celý Hvozd od Dol Anastasu až do Paytonu. Bueně při jejím spatření poskočilo srdce radostí.

„Rakiš měl přece jen pravdu. Ví, jak a kudy nás odtud dostat. Třeba dnešek přece jen ve zdraví přežijeme,“ pomyslela si Buena a neubránila se slabému pousmání.

„Neradoval bych se. Ta těžší část cesty nás teprve čeká. Právě u řeky je největší počet hlídek,“ varoval, snad jako kdyby věděl, co si Buena myslí, Rakiš. „Dál budeme muset pokračovat až za té nejhustší tmy, jinak je tady velké riziko odhalení,“ pokračoval trpaslík a s nečekanou pílí začal shánět místo pro krátkodobý tábor. Nakonec nalezl jeden vykotlaný strom, kam se i s Buenou ztěžka vyšplhali. Chvíli společně pozorovali, jak se smráká, ale za chvíli začali pomrkávat a po chvíli další i klimbat. Od toho už byl jen krůček k tvrdému spánku vysílených…

První, co Rakiše o několik hodin později probudilo, byla rána. Rána, jaká se ozve jen po výstřelu a která byla spojena s úpěním a nářkem. Rakiš vyděšeně nadskočil, sručkoval dolů na zem a začal nervózně pobíhat okolo stromu.

„Bueno, Bueno, musíme pryč!“ vykřikl a vylezl zpátky na strom, jen aby šťouchl do žeber spící dívky a připravil jí tak nemilé probuzení.

„Jsou tady, jsou na stopě. Musíme pryč!“ šeptal na ní Rakiš hystericky a táhl ji dolů ze stromu. „Slyšel jsem výstřely, nemohli být od nás dál než kilometr. A blíží se.“

To tragicky měnilo situaci. Z organizovaného přechodu řeky se nyní hrozil stát běh o holý život.

***

Nestor chytil stopu dvojice zajatců již kousek před tím, než narazila na mrtvého elfa se zlomenou rukou. Ač se ona dvojice vězňů úpěnlivě snažila zakrývat stopy, správnému stopaři rozhodně nemohly ujít v řadě za sebou polámané listy, či nalomené větve zhruba ve výšce očí. A tak dále Nestor, Mettelus Pucus a několik dalších lovců pokračovali najisto. Podle informací, které postupně Nestor získával, musela dvojice jednoznačně zamířit k řece, odkud se podle všeho chtěla dostat k Paytonu. A protože u řeky jsou jen tři místa, kudy by mohla dvojice jít, navrhl Nestor (samozřejmě po schválení svého návrhu od Mettela Puca), aby se lovci rozdělili do dvojic a každý hlídal jedno místo potenciálního přechodu. Ostatní, ač nevrle, souhlasili.

Jak Nestor očekával, Mettelus Pucus projevil zájem být s ním v týmu. Z toho důvodu také uvázal koně nedaleko hlavní stezky, sundal ze sebe několik kilogramů železa, které obdivně nazýval „velitelským brněním“ a potichu, tak, jako kdysi za mladých let, se pustil za Nestorem. Netrvalo dlouho a našli další stopy, ještě čerstvé. Teď už mohlo být vše otázkou jen několika minut.

Nestor vytáhl kuš, Mettelus Pucus ho následoval a oba se pomalým krokem blížili směrem k zurčící bystřině. A byli skoro již u ní, když na ně ze zálohy vyskočila dvojice trestanců. Jeden z nich byl (pokud si Nestor z listin na Mettelově stole správně pamatoval) bývalým výběrčím daní v Paytonu, který se až příliš zajímal o investice Mettela Puca do místních nemovitostí. Druhý pak zamířil do Hvozdu pro žhářství.

„Zajímavé, jak strach ze smrti lidi spojuje,“ pomyslel si Nestor při pohledu na otylého úředníčka a vysokého žháře, kteří se na ně nyní blížili s naostřenými kudlami v rukou. Nestor si ale poradil s horší cháskou. Už se chystal, jak několika rychlými pohyby zlomí oběma mužům vaz, když Mettelus Pucus bez rozmyslu sáhl po pistoli, odjistil záklopku a vystřelil hlasitou ránu, která vyplašila ptactvo na kilometry daleko. Díky tomu sice oba muži odletěli několik metrů vzad a z hlav jim zůstaly jen podivně zmuchlané zkrvavené koule, ale zároveň tím dostala varování druhá dvojice, po jejíchž stopách nyní Nestor s Mettelem směřovali.

„Vyplašili jsme je, musíme zrychlit,“ zavrčel Nestor, nasadil si kuš na záda a rozeběhl se k řece. Mettelus se ho těžkopádně pokoušel následovat. Několik rychlých temp stačilo Nestorovi k tomu, aby dosáhl bahna u řeky a aby zaostřil na dvojici přeskakující po kamenech skoro již u protějšího břehu.

„Rychle, střílej!“ vykřikl Mettelus, který ztěžka doběhl Nestora a spatřil prchající dvojici. „Střílej, než se dostanou na druhou stranu! Tak dělej!“

Nestor jako kdyby snad neslyšel. Jen se napřímil, stále se dívaje na prchající dvojici, a do nosních útrob nasál čerstvý vítr nad řekou.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ŠLECHTICKÉ RODY VEJENEJE (nejvýznamnější)

Ras Pharas

Errol

Dol Anastas

Jelkala

Napleos

Reveran

Urilia

Caelia

DATACE NEJVÝZNAMNĚJŠÍCH UDÁLOSTÍ JIHOZEMĚ

KNIHA TŘETÍ- I.- XXXIII.

I. Hvozd

BONUS