Vzor citace: NOVÁK, T., CORRADINIOVÁ, S. a R. VYPUŠŤÁK. Kontakt s dětmi po rozvodu. Jak nepřijít o dítě. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015. 248 s.

© PhDr. Tomáš Novák, JUDr. Simona Corradiniová, JUDr. Radim Vypušťák, 2015

978-80-7478-910-6 (brož.)

978-80-7478-911-3 (e-pub)

978-80-7478-912-0 (pdf)

978-80-7478-913-7 (mobi)

Vydává Wolters Kluwer, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3, v roce 2015 jako svou 2083. publikaci. Vydání první. Stran 248. Sazba Grafima, www.grafima.cz. Tisk Unipress, spol. s r. o., Svobodova 1431, 511 01 Turnov.

E-kniha je dostupná na obchod.wolterskluwer.cz

www.wolterskluwer.cz, e-mail: obchod@wolterskluwer.cz, tel.: 246 040 405, 246 040 400, fax: 246 040 401

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

O AUTORECH

PhDr. Tomáš Novák

Dlouhodobě působí jako poradenský psycholog v oblasti mezilidských vztahů, specializuje se na manželské a rodinné poradenství. Zaměřuje se na problémy při výchově dětí a na problematiku náhradní rodinné péče. Jako respektovaný soudní znalec zpracoval v letech 1990–2005 přes 600 znaleckých posudků. Na svém autorském kontě má stovky odborných článků, napsal či spolupracoval na vzniku více než 80 knih. Externě vyučuje na Filosofické fakultě a na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně.

JUDr. Simona Corradiniová

Absolvovala Právnickou fakultu Univerzity Karlovy v Praze (2005), titul doktora práv získala v roce 2008 na Právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze v oboru Mezinárodní právo veřejné prací zaměřenou na mezinárodní smlouvy. Absolvovala roční studium na Právnické fakultě Univerzity v Bologni. V letech 2005–2009 pracovala postupně v několika advokátních kancelářích zaměřených na občanské, rodinné, obchodní a trestní právo, a také jako právník v mezinárodní stavební společnosti. V roce 2009 založila vlastní advokátní kancelář, která se specializuje na oblasti práva rodinného, občanského a trestního. Publikovala práce zaměřené na rodinné právo (Rodina a právo, Bulletin advokacie) a přednášela v kladenské Středočeské vědecké knihovně k vybraným tématům z praxe v rámci právní osvěty. V roce 2011 se umístila na třetím místě v právnické soutěži Právník roku, kategorie Talent roku, prací s názvem Rodina za plexisklem.

JUDr. Radim Vypušťák

Absolvoval Právnickou fakultu Univerzity Palackého v Olomouci (2000), titul doktora práv získal v roce 2003 na Právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze) v oboru Evropské právo prací zaměřenou na oblast ochrany lidských práv v judikatuře Soudního dvora EU. Absolvoval řadu mezinárodních stáží zaměřených na evropské a mezinárodní právo a na mezinárodní systém ochrany lidských práv. V letech 2000–2002 pracoval na Ministerstvu zahraničních věcí ČR, kde měl na starosti sbližování českého práva s právem EU v oblasti justice a vnitřních věcí. V letech 2003–2011 pracoval na Ministerstvu vnitra ČR v oblasti mezinárodní spolupráce a evropské integrace. Pracuje v Advokátní kanceláři JUDr. Simona Corradiniová specializované na oblasti rodinného, občanského a trestního práva. Publikoval práce zaměřené na rodinné právo, právo nemovitostí a problematiku společenství vlastníků jednotek (Právo a rodina, Daňová a hospodářská kartotéka).

I.

JAK SE NE/PODÍLET NA VÝCHOVĚ DĚTÍ PO ROZVODU

Tomáš Novák

MOTTO – MALÝ INSPIROMAT

„Znalecký posudek je nutno hodnotit stejně pečlivě jako každý jiný důkaz. Ani on a priori nepožívá větší důkazní síly a musí být podrobován všestranné prověrce, nejen právní korektnosti, ale i věcné správnosti. Hodnotit je třeba celý proces utváření, včetně přípravy znaleckého zkoumání, opatřování podkladů pro znalce… věrohodnosti teoretických východisek, jimiž znalec odůvodňuje své závěry, spolehlivost metod použitých znalcem a způsob vyvozování jeho závěrů…“

Nález Ústavního soudu ČR ze dne 24. 7. 2013 sp. zn. I. US 4457/12

Svěření dítěte do výchovy a péče a předpoklady rodičů k této péči:

„Nikdy nejde o vyšetření samotného dítěte, ale všech zainteresovaných. Je třeba mít na paměti, že rodiče se mohou stylizovat, budou mít snahu jevit se v co nejlepším světle, že dítě může být „připravené“ a zpracované. Zejména, když dítě žije před vyšetřením s jedním z rodičů, může mu být zakazován kontakt s druhým rodičem…“

Svoboda, M., Krejčířová D. a M. Vágnerová. Psychodiagnostika dětí a dospívajících. Praha: Portál, 2010

„Ztotožňuji se s posledními zcela přesvědčivými poznatky evoluční psychologie, že jsou to spíše ženy, které si vybírají partnera. Muži se dříve domnívali, že je to naopak, a mnozí se to domnívají dodnes.“

Eduard Bakalář, psycholog

„Mnozí muži již zkrátka nepřistoupí na vzorec, který tu byl, že žena dostane dítě a on ho vídá jednou za čtrnáct dní o víkendu a jednou za čtrnáct dní ve středu. Mnozí opravdu chtějí to dítě…“

Pavel Rataj, psycholog

„Většinu rodičů trápí po rozvodu výčitky svědomí. Jedním z prostředků, jak se zbavit těchto výčitek, jsou časté kontakty s dětmi.“

Gardner, R. A. Rozvod a čo ďalej? Martin: Osveta, 1992

„Člověk pod tlakem může jednat jinak, než by si představoval za normálních okolností…“

Uhde, M. Rozpomínky. Co na sebe vím. Praha: Host a Torst Brno, 2013

„Dospělý člověk se nemá chovat jako dítě a otec rodiny jako muž bez závazků… Otce citelně postrádaného v dětství můžeme nevědomky hledat celý život.“

Alena Melichová, publicistka

„Výchova dítěte již nutně není výhradně ani převážně v rukou matky, čemuž musí odpovídat i řešení situace, kdy se manželství rozvede.“

Miroslava Sedláčková, tisková mluvčí Ústavního soudu ČR, MfD, 5. 6. 2014

„Mezi sebe a smutek musíme vložit nějakou událost – třeba si zlomit nohu.“

A. P. Čechov

Knihu věnuji památce Jaromíra (1889–1958) a Apolény (1898–1983) Novákových. Můj dědeček byl a dodnes je mým nedostižným vzorem, babička dokázala dědovi mistrovsky vytvořit podmínky, aby se jím mohl stát. Když děda umřel, bylo mi dvanáct. Vím, o čem mluvím, tvrdím-li, že ztráta vztažné mužské osoby je pro dospívajícího kluka strašná… a nejen pro něho.

Brno červenec 2014 Tomáš Novák

ÚVODEM

Pětačtyřicet let se setkávám s muži vyrovnávajícími se s rozvodem a s tím související ztrátou bezprostředního kontaktu se svými dětmi. Za tu dobu se ve společnosti změnilo takřka všechno. Jedna ze změn, snad spíše nenápadná, ale výrazná, se týká postoje otců k dětem.

Pravda, „noví otcové“, empatičtí, citliví manželé i vychovatelé rychle nepřibývají. Stále více mužů ale nechce po rozvodu své potomky ztratit. Častěji si uvědomují objektivní nedůstojnost role připomínající post zábavního referenta s úvazkem na každý druhý víkend. „A správce penězovodu,“ dodala by většina z takto postižených.

Zoufalí lidé mohou dělat zoufalé věci. Když mi kdosi nedávno znovu ukazoval fotografii několika pánů s Davidovou hvězdou na hrudi – místo JUDE na ní bylo napsáno FATHER – cítil jsem především trapnost. Ti pánové se rozhodli blokovat vchod do kterési justiční instituce. Možná by z nich měl radost legendární revolucionář Che Guevara. Ten se ovšem bojovně realizoval v džungli. V luzích tuzemských česko-moravských pobýval jen rekreačně. A ještě ke všemu to, že Che nejen nic nevyřešil, ale skončil sám velmi špatně, je všeobecně známo.

Hrozné je, působí-li muž v (po)rozvodové situaci jako raněný predátor – agresor. Neméně straší obraz neimponujícího, utrápeného muže. Toho, jehož žena do jisté míry trestá. Zač? Neimponuje, je sice slušný, ale slabý a zranitelný. Když pánové nad svým osudem pláčou, je to k breku – studem. Mrazí mne v zádech, když jejich bývalá manželka uvažuje na téma, zda si vůbec zaslouží ony báječné děti, jež (omylem) s ním zplodila. Ta opravdová tichá hrůza ovšem nastává v okamžiku, kdy mne (občas) napadne, že ona ženina úvaha je přinejmenším pochopitelná.

Nejsem právník. Rovněž zde se zabývám psychologií. V předložené knize nabízí patřičný právní přehled odborníci… Mým cílem je přispět k pochopení psychiky průměrného, nebo dokonce nadprůměrného otce po jeho rozvodu s matkou potomka.

Jeden z mužů, značně se angažujících v obhajobě práv otců, mi před časem sdělil: „Nikdo, kdo nepřišel rozvodem o děti, nemůže pochopit, jaké to je.“ O děti jsem obdobným způsobem nepřišel. Zdeněk Matějček, psycholog, o němž tvrdím, že měl vždycky pravdu, říkával, že nikdy nemůžeme vědět, jaké to bude, když budeme umírat. Leč zde jde přece jen o něco jiného. Tudíž nemyslím si, že by „zážitkologie“ byla nutná k pochopení situace velmi omezeného kontaktu s dětmi.

Chci být objektivní. Je mi zcela jasné, že muži to v manželství nemají lehké, neb žijí se ženami. Ženy to mají v manželství těžké, neb žijí s muži. Existují sice i jiné náhradní varianty, ale ty se, jak z poradenské praxe vím, potýkají s ještě většími problémy. Ještě ke všemu děti v nich nezplodíte.

Nemohu a ani nechci řešit otázky související s příčinou rozvodů. Ostatně není příliš těžké přestat být manžely nebo partnery. Rodiči však zůstáváme až do konce svých dnů.

Komu je určena tato knížka

Naše kniha je určena rozvádějícím se a rozvedeným párům – rodičům. Možná, paradoxně, na prvním místě ženám. K pochopení milovaného muže nejsou žádní pomocníci potřeba. Stačí cit a intuice. Jinak je tomu, když se láska vytrácí. Místo ní kdesi (v lepším případě v náznaku, ve skrytu) číhá zloba, nebo dokonce nenávist. Nahlédnutí do mužského uvažování může pomoci zachovat nadhled.

Budu rád, pokud si text přečtou i muži. Tzv. zachování chladné hlavy potřebují v dané situaci dvojnásob. Proč dvojnásobně? Inu proto, že v zákoně o rodině suspektně býval tajným inkoustem napsán paragraf super jedna: „Děti patří matce!“ Paragraf je obvykle čitelný, řekněme genderově specificky, výhradně očima žen. Kde je dnes zákonu o rodině konec? Máme přece nový, krásný, přehledný, jak se v mém rodném městě ve vztahu k předmětům obdivu říká, „vygómaný“ občanský zákoník. Něco z minula převzal, něco ne.

Dobrá, připouštím, zmýlil jsem se. Žádný super paragraf v zákonu o rodině nikdy neexistoval. Jen to tak dost často vypadalo.

Tomáš Novák

KAZUISTICKÁ POZNÁMKA

V textu knihy jsou využívány dopisy a jiná sdělení lidí nacházejících se v rozvodové a porozvodové situaci komplikované vztahem k dětem. Není jiná možnost než těmto textům „důvěřovat, ale neprověřovat“. Jde o materiály anonymní. Jsou upravené vynecháním nebo pozměněním údajů, jež by mohly vést k eventuální identifikaci pisatele a jeho rodiny. Bude-li mít čtenář, a tím spíše i čtenářka, pocit určité podobnosti s tím, co sám prožil, tím lépe. Popravdě řečeno, stává se to i tam, kde dotyčný nemá s popsaným pranic společného. Je to ale podobnost čistě náhodná.

Jsem si vědom staré právní zásady „budiž slyšena i druhá strana“. Zde ji nelze respektovat. Není to ani nezbytné. Nejde zde o prokázání pravdy, ale o popis subjektivního stavu pisatele.

K tomu příběh, poněkud z jiného soudku, který se opravdu stal.

Portál stridavka.cz je podle mého názoru internetový portál nabízející mnoho informací o střídavé péči o děti. Na můj vkus je tam až příliš zdůrazněn pocit jakési mužské ukřivděnosti, leč život není peříčko. Postavení muže usilujícího o střídavou péči je dvojnásob „nepeříčkové“. O této formě řešení porozvodové péče o potomky jsem napsal a v nakladatelství Portál vydal knížku. Považoval jsem za samozřejmé, že se na „střídavce“ zařadím mezi možné poradce. Ostatně poradenství je můj obor… ech, za několik let už půl století.

Mám dlouholetou klientku. Provázím ji s jejím mužem od doby konfliktů v manželství přes rozhodování k rozvodu, probíral jsem s ní problémy péče o dítě. Na rozdíl od jejího (stále ještě) muže v daném případě nepovažuji střídavou péči za dobré řešení. Nikdy jsem se tím netajil. Dohoda mezi rodiči totiž možná není. Navíc vše komplikují i zásahy dalších osob.

Nedávno se v mé e-mailové schránce objevil přípis od výše zmíněné dámy.

„Pane doktore, jak jste se mohl snížit ke spolupráci s extrémisty. Vážila jsem si vás jako odborníka, ale tohle je příliš. Jak vás získali, co vás to napadlo… Copak nevíte, že stridavka.cz vede…“ následovala kritická charakteristika onoho pána.

Odepsal jsem v tom smyslu, že se zabývám psychologickým poradenstvím, čímž se nijak netajím, právě naopak. Kdo mne chce hodnotit, nechť hodnotí mé jednání i produkty činnosti, např. knížky.

Paní odepsala, že obrazem mého pochybného jednání je právě moje vizitka na stridavka.cz. Poděkoval jsem jí za názor s tím, že diskusi na dané téma končím.

Dobrá, není na světě člověk ten, aby se zavděčil lidem všem. Jenže mi vrtá hlavou, kde se ve vzdělané a o dítko dobře pečující ženě bere tak silný odpor k sice genderově subjektivním, ale informativním webovým stránkám. Proč tolik zášti a zklamání… Je mi jasné, že srovnatelně jako citovaná dáma dokážou s opačným znaménkem uvažovat i muži.

Přesto jsem přesvědčen, že i v takto citlivých sférách lze zachovat objektivní přístup. Právě tohle je mé předsevzetí pro to, jak psát předloženou knížku.

1. STATISTIKA NENÍ „PŘESNÉ ZPRACOVÁNÍ NEPŘESNÝCH DAT“

Počet rozvedených manželství od časů první republiky značně stoupá. V roce 1930 zuřila „Dnešní krize rodinného života“ – což je název knihy jednoho z otců zakladatelů předválečné československé sociologie I. A. Bláhy. V onom roce bylo rozvedeno 5 609 manželství. Samozřejmě údaj shrnuje stav v Čechách, na Moravě, na Slovensku a na Podkarpatské Rusi. Šlo o 4,3 procenta z počtu v onom roce uzavřených manželství.

V roce 1949 – již bez Podkarpatské Rusi – bylo rozvodů 11 258 – necelých devět procent z počtu v tom roce uzavřených manželství. Index rozvodovosti na 1 000 obyvatel byl 0,91. V onom roce zpravodaj uvádějící osnovu zákona o právu rodinném v zákonodárném sboru tvrdil – „rozvod v naší společnosti bude nadále něčím výjimečným a s dobudováním socialismu u nás prakticky vymizí“. Pro zajímavost po dobudování tzv. gulášového socialismu pod hlavičkou ČSSR tvořily rozvody u okresních soudů od jedné třetiny do poloviny tzv. sporné agendy. Jejich počet oproti roku 1949 každý rok stoupal.

Rok 1970 přinesl stop 24 936 manželským párům – 19,7 procenta z počtu uzavřených sňatků. Rok 1990 přinesl „československý rekord“ 41 641 rozvodů, tj. více než třetina onoho roku uzavřených sňatků.

Po rozdělení ČR a SR na české země připadá kolem 30 000 rozvodů ročně. V roce 2013 to bylo 27 900. Leč pozor – ve 2 543 případech soud odmítl manželství rozvést. To není zanedbatelné číslo.

Procenta z celkového počtu sňatků z daného roku kolísají v současném desetiletí kolem 50 procent. V roce 2012 to bylo 44 procent. Údaj má stále menší vypovídací hodnotu.

Ubývá sňatků a přibývá nesezdaných soužití. Nelze vyloučit, že časem se v průběhu roku rozvede víc manželství, než bude zaznamenáno svateb.

V roce 2013 podává žena 64 procent návrhů na rozvod. Tradičně to bývá vysvětlováno vyšší mírou nespokojenosti žen v manželství. Nevím, nevím. V mnoha partnerských vztazích „dělá papíry“ právě paní…, vyřídí tedy i rozvod. Více než polovina – 57 procent rozvádějících se párů pečovala o nezletilé děti.

Trend řešení situace péče o děti po rozvodu naznačuje srovnání:

Rok 2009: Matce svěřeno 25 346 dětí, otci 1 855, do střídavé péče 852 a jiné osobě 649 dětí.

Rok 2013: Matce svěřeno 20 649 dětí, otci 1 456, do střídavé péče 1 484 a jiné osobě 500 dětí.

Jde o stav dlouhodobě vcelku setrvalý s výjimkou střídavé péče. Té sice pomalu, ale kontinuálně přibývá každoročně.

1.1 Výsledky výzkumu z roku 2012

Pro další ilustraci několik informací z výzkumu Centra pro výzkum veřejného mínění provedeného v prosinci 2012 na vzorku 987 respondentů starších 15 let. Zkoumané osoby např. uvádějí:

Když rodina nefunguje, je rozvod přijatelným řešením:

Rozhodně souhlasím 28 %

Spíše souhlasím 48 %

Ani souhlas, ani nesouhlas 16 %

Spíše nesouhlasím 3 %

Rozhodně nesouhlasím 1 %

Nevím 4 %

Špatné manželství je lepší než žádné:

Rozhodně souhlasím 4 %

Spíše souhlasím 7 %

Ani souhlas, ani nesouhlas 11 %

Spíše nesouhlasím 26 %

Rozhodně nesouhlasím 49 %

Nevím 3 %

Děti rozvedených manželů se častěji rozvádějí:

Rozhodně souhlasím 7 %

Spíše souhlasím 29 %

Ani souhlas, ani nesouhlas 24 %

Spíše nesouhlasím 14 %

Rozhodně nesouhlasím 8 %

Nevím 18 %

Rozvedené osoby mají menší vážnost ve společnosti:

Rozhodně souhlasím 4 %

Spíše souhlasím 15 %

Ani souhlas, ani nesouhlas 21 %

Spíše nesouhlasím 31 %

Rozhodně nesouhlasím 23 %

Nevím 6 %

Jeden rodič může vychovávat dítě stejně dobře jako oba rodiče společně:

Rozhodně souhlasím 21 %

Spíše souhlasím 31 %

Ani souhlas, ani nesouhlas 19 %

Spíše nesouhlasím 20 %

Rozhodně nesouhlasím 8 %

Nevím 1 %

K tomu na okraj údaj z jiného výzkumu veřejného mínění GfK 2013: V manželství nebo v partnerském svazku se lidé nejčastěji hádají „o malichernosti“ – uvádí 38,5 procenta tázaných. Pak, coby nejčastější zdroj hádek, následují finance (26,1 procenta), domácí práce (18,7 procenta). Poté je na řadě výchova dětí. Konflikty tam uvádí 14,3 procenta tázaných.

Rozvedeným mužům se žije hůře než rozvedeným ženám

Rozhodně souhlasím 4 %

Spíše souhlasím 18 %

Ani souhlas, ani nesouhlas 22 %

Spíše nesouhlasím 24 %

Rozhodně nesouhlasím 19 %

Nevím 13 %

UKÁZKA č. 1: Reakce rodiče na rozvod

KOMENTÁŘ: Dodat lze dvě zprávy. První, pro alergiky dobrou: zákon o rodině dnes již neexistuje. Druhou, nejen alergickou, ale přímo kontroverzní: „K soudu se nechodí pro spravedlnost, ale pro rozsudek.“ pravila JUDr. Daniela Kovářová, emeritní ministryně spravedlnosti ČR. Jistě věděla, o čem mluví.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

O AUTORECH

I. JAK SE NE/PODÍLET NA VÝCHOVĚ DĚTÍ PO ROZVODU

MOTTO – MALÝ INSPIROMAT

Úvodem

Kazuistická poznámka

1. Statistika není „přesné zpracování nepřesných dat“

1.1 Výsledky výzkumu z roku 2012

2. Jak na problémy s komunikací mezi rodiči

3. Rozhodování soudů

4. Znalecké posudky o dětech nemusejí mít vždy a ve všem pravdu

5. Posouzení metodologického přístupu ke znaleckému posudku

6. Varianty styku s druhým rodičem

7. Problémy v kontaktu s dětmi po rozvodu

8. Nová rodina: Když je maminka také macechou a táta otčímem

9. Syndrom zavržení rodiče

10. Co dělat především sám se sebou

II. VYJÁDŘENÍ KANCELÁŘE VEŘEJNÉHO OCHRÁNCE PRÁV K ÚPRAVĚ STYKU RODIČŮ S DÍTĚTEM

III. PRÁVNÍ ČÁST K PROBLEMATICE

2. Základní právní rámec styku rodiče s nezletilým dítětem

2.1 Mezinárodní smlouvy

2.2 Vnitrostátní právo

3. Nápravné a sankční mechanismy. .při porušování práva styku mezi rodičem a nezletilým dítětem

4. Hlavní povinnosti rodiče ve vztahu k dítěti a druhému rodiči a problémy praxe

4.4 Náhrada škody a jiné újmy v souvislosti s nerealizovaným stykem