Elizabeth Gilbert

VEĽKÉ KÚZLO

Nebojte sa kreativity

Ukážka z elektronickej knihy

Elizabeth Gilbert

BIG MAGIC

Copyright © 2015 by Elizabeth Gilbert

All right reserved.

Translation © 2015 by Mária Stanková

Cover © 2015 by Peter Mičuda

Slovak edition © 2015, 2015 (elektronická verzia) by NOXI, s. r. o.

ISBN 978-80-8111-321-5

VENOVANIE:

Táto kniha je pre teba, Rayya.

MOTTO:

Otázka: Čo je kreativita?

Odpoveď: Vzťah medzi človekom a záhadami inšpirácie.

ODVAHA

Skrytý poklad

Kde bolo, tam bolo, žil muž, ktorý sa volal Jack Gilbert a nebol mojím príbuzným – nanešťastie.

Jack Gilbert bol úžasný básnik. Ak ste o ňom nepočuli, nič si z toho nerobte. Nie je to vaša chyba. Nikdy nechcel byť známym. Ale ja som ho poznala a úprimne obdivovala z bezpečnej vzdialenosti. Dovoľte mi teda niečo vám o ňom povedať.

Jack Gilbert sa narodil v roku 1925 v Pittsburghu. Vyrastal uprostred tohto mesta plného dymu, hluku a priemyslu. V mladosti pracoval v továrňach a oceliarňach, no už od malička ho lákala poézia. Nezaváhal a odpovedal na jej vábenie. Stal sa básnikom tak, ako sa iní stanú mníchmi: poézia preňho bola zbožnou praxou, činom lásky a celoživotným záväzkom v hľadaní milosti a transcendentna. Myslím si, že toto je správna cesta, ako sa stať básnikom. Alebo hocikým, kým chcete byť a robiť čokoľvek, čo vás robí šťastným.

Jack sa mohol stať slávnym, ale to ho nezaujímalo. Mal talent aj charizmu, ale sláva ho nelákala a nestál o publicitu. Za svoju prvú zbierku získal v roku 1962 prestížne ocenenie Yale Younger Poets a bola nominovaná na Pulitzerovu cenu. Ba čo viac, získal si nielen čitateľov, ale aj kritikov, čo vo svete modernej poézie nie je práve jednoduché. Mal v sebe niečo, čo ľudí priťahovalo a uchvacovalo. Bol krásny, vášnivý, sexi a úžasný na pódiu – vedel to s ľuďmi. Bol magnet pre ženy a idol pre mužov. Fotili ho do Vogue, kde vyzeral nádherne a romanticky. Ľudia sa z neho išli zblázniť. Mohol byť rockovou hviezdou.

Radšej zmizol. Nechcel byť rušený toľkým záujmom. Neskôr sa vyjadril, že ho tá sláva nudila – nie preto, že by bola nemorálna či skazená, ale proste preto, že každý deň bol taký istý. Hľadal niečo viac, niečo efektnejšie, odlišnejšie. Tak radšej vypadol. Odišiel žiť do Európy, kde strávil dvadsať rokov. Chvíľu žil v Taliansku, neskôr v Dánsku, ale väčšinu času strávil ako pastier na vrchoch hôr v Grécku. A tam, uchvátený záhadami večnosti, sledoval zapadanie a vychádzanie slnka, a v súkromí písal básne. Prežíval svoje milostné dobrodružstvá, prekonával prekážky a radoval sa z víťazstiev. Bol šťastný. Proste žil, raz tam – raz tu. Nepotreboval veľa. Nechal svoje meno upadnúť do zabudnutia.

Po dvoch desaťročiach sa vynoril a vydal ďalšiu zbierku básní. Literárny svet sa doňho znovu zaľúbil. Znovu mohol byť slávnym. A zase sa vyparil – tento raz na desaťročie. Vzorec jeho života by mohol vyzerať takto: izolácia, po ktorej vydal zbierku, a ešte väčšia izolácia. Bol ako vzácna orchidea, ktorá kvitne len po mnohých rokoch. Nikdy sa nijako nepropagoval. (V jednom z posledných interview sa ho spýtali, ako jeho odlúčenie od literárneho sveta ovplyvnilo jeho kariéru. Zasmial sa a povedal: „Zrejme fatálne.“)

Dôvod, prečo som sa o Jackovi Gilbertovi vôbec dozvedela, bol ten, že sa pomerne neskoro vrátil do Ameriky a – z pohnútok, ktoré nikdy nepochopím – začal učiť kreatívne písanie na katedre v Univerzite v Tennessee, v Knoxville. A o rok neskôr, v roku 2005, som to isté miesto vzala ja. (V škole sa táto pozícia začala nazývať „kreslo pre Gilbertovcov“.) Vo svojej pracovni som našla knihy Jacka Gilberta – v pracovni, ktorá kedysi patrila jemu. Tá miestnosť akoby bola ešte stále plná jeho energie. Čítala som jeho poéziu a nechala som sa uniesť vznešenosťou a skutočnosťou, že mi veľmi pripomínal Whitmana. („Musíme riskovať potešenie,“ napísal. „Musíme v sebe objaviť tvrdohlavosť, akceptovať svoju radosť v bezohľadnej spaľovni tohto sveta.“)

Mali sme rovnaké priezvisko, rovnakú pracovnú pozíciu, tú istú pracovňu, učili sme mnoho rovnakých žiakov a zrazu som bola zaľúbená do jeho slov; úplne prirodzene som začala byť naňho zvedavá. Stále som sa pýtala: Kto bol Jack Gilbert?

Študenti mi povedali, že to bol najvýnimočnejší človek, akého v živote stretli. Hovorili, že akoby nepatril do nášho sveta. Akoby žil v nenarušenom zázraku a povzbudzoval ich, aby žili takisto. Podľa nich ich neučil, ako písať poéziu, ale skôr prečo: pre potešenie. Pre tvrdohlavú radosť. Pobádal ich žiť kreatívny život, ako boj proti bezohľadnosti spaľovne tohto sveta.

Najviac zo všetkého po nich zrejme chcel, aby boli odvážni. Povedal im, že bez odvahy by nikdy neprekonali samých seba. Bez odvahy by nikdy nezistili, čo všetko im tento svet ponúka. Bez odvahy by ich životy zostali malé – oveľa menšie, než by chceli.

Jacka Gilberta som osobne nikdy nestretla a teraz už nežije – opustil nás v roku 2012. Asi som mala podniknúť nejakú cestu, aby som ho spoznala, kým ešte žil, no nikdy som to tak úplne nechcela. (Skúsenosti ma naučili dávať si pozor na stretnutia so svojimi hrdinami; môžu končiť veľkým sklamaním.) Tak či tak, páčil sa mi ten spôsob, ako žil v mojich predstavách, akoby som cítila jeho prítomnosť. Rada som si vytvárala svet z jeho básní a príbehov, ktoré som o ňom počula. A rozhodla som sa poznať ho len takto – prostredníctvom mojej predstavivosti. A to je miesto, kde zotrváva doteraz; stále žije v mojom vnútri, môj a taký, akého som si ho vysnila.

Ale nikdy nezabudnem na to, čo skutočný Jack Gilbert povedal niekomu inému – ozajstnému človeku z mäsa a kostí, hanblivej študentke na našej univerzite. Povedala mi, že raz poobede, po jeho prednáške o poézii, si ju zavolal k sebe. Pochválil jej prácu a potom sa jej spýtal, čo chce v živote robiť. Váhavo priznala, že by možno chcela byť spisovateľkou.

Venoval jej úsmev plný súcitu a spýtal sa jej: „A máte odvahu? Máte odvahu, ktorú na tú prácu potrebujete? Poklady, ktoré v sebe skrývate, dúfajú, že poviete áno.“

Definícia kreatívneho života

Som presvedčená, že toto je najdôležitejšia otázka, ktorú so sebou kreatívny život prináša: Máte odvahu odkryť poklady hlboko skryté vo vašom vnútri?

Je jasné, že neviem, aké poklady skrývate vy. Akoby som aj mohla? Možno aj vy sami to sotva viete, ale verím, že ste si všimli náznaky. Neviem, aké máte schopnosti, túžby, potreby ani tajné nadania. Ale určite sa vo vás skrýva niečo nádherné. A to hovorím so stopercentnou istotou, pretože my všetci sme žijúcimi skladiskami skrytých pokladov. Verím, že toto je najstaršia a najšľachetnejšia hra, akú s nami osud hrá – pre svoje aj naše potešenie: osud niekde hlboko v nás ukryl jedinečné drahokamy a teraz sleduje, či ich objavíme.

Snaha odkryť tieto poklady – to je kreatívny život.

Prvé miesto v tejto snahe patrí odvahe – tá odlíši pozemské bytie od toho čarovného.

Výsledok, ktorý je častokrát veľmi prekvapivý, je to, čo nazývam Veľké kúzlo.

Zosilnená existencia

Prosím, berte na vedomie, že ak hovorím o „kreatívnom živote“, nerozprávam o živote, na ktorý si zarábate umením, ani o živote, ktorý ste umeniu zasvätili. Nemusíte sa stať básnikom, ktorý žije v horách v Grécku, ani nemusíte vystupovať v Carnegie Hall, či vyhrať Zlatú palmu na filmovom festivale v Cannes. (Hoci, ak po niečom z toho túžite, tak do toho. Mám rada ľudí, čo si idú za svojím.) Nie, keď hovorím o „kreatívnom žití“, hovorím obšírnejšie. Mám tým na mysli život, ktorý je poháňaný zvedavosťou a nie strachom.

Pre mňa je najlepším prípadom kreatívneho života za posledné roky moja kamarátka Susan, ktorá sa v štyridsiatke začala venovať krasokorčuľovaniu. Presnejšie povedané, korčuľovať už vedela. Venovala sa tomu ako dieťa a zbožňovala to. V puberte však s krasokorčuľovaním prestala, pretože jej bolo jasné, že nemá toľko talentu, aby sa stala majsterkou sveta. (Och, tá puberta – nielenže sa tí „talentovaní“ nedobrovoľne vyčleňujú z kolektívu, na ich slabých pleciach leží obrovská zodpovednosť a vôbec nemôžu žiť svojím normálnym životom! Skvelý systém…)

Štvrťstoročie Susan nestála na korčuliach. Na čo aj, keď nemohla byť najlepšou? Potom oslávila štyridsiatku. Bola apatická. Bola nepokojná. Prišla si nudná a ťažká. Trochu si teda spytovala svedomie, ako to už pri okrúhlych narodeninách býva. Sama seba sa spýtala, kedy sa vo svojom živote cítila dobre, radostne a – áno – kreatívne. Na vlastné zdesenie si uvedomila, že to bolo pred desaťročiami. Vlastne sa tak naposledy cítila ako tínedžerka, práve vtedy, keď sa venovala krasokorčuľovaniu. Bola zhrozená, že sa vráti k veci, ktorú tak dlho odmietala, a zároveň bola zvedavá, či ju to ešte stále baví.

Počúvla svoju zvedavosť. Kúpila si korčule, našla klzisko a najala si trénera. Ignorovala hlas vo svojom vnútri, ktorý jej našepkával, že je bláznivá a naivná, keď sa do toho púšťa. Musela potláčať neistotu v samu seba, keďže bola na ľade jediná žena v strednom veku medzi štíhlymi desaťročnými dievčatami.

Proste to spravila.

Tri rána týždenne vstávala pred svitaním a ospalú hodinu pred prácou venovala korčuľovaniu. A korčuľovala a korčuľovala a korčuľovala. A, áno, páčilo sa jej to. Presne tak ako vždy. Páčilo sa jej to ešte viac, možno práve preto, že teraz, ako dospelá vedela oceniť hodnotu vlastnej radosti. Vďaka korčuľovaniu sa cítila živá a nezáležalo jej na veku. Už nevnímala svoj život len ako konzumný, ako súhrn denných úloh a povinností. Robila niečo svoje, niečo so sebou.

Bola to revolúcia. Doslovne revolúcia, ktorá prevrátila jej život – na ľade – revolúcia s revolúciou s revolúciou…

Prosím, uvedomte si, že moja priateľka nedala výpoveď, nepredala svoj dom, neskončila žiadne vzťahy, ani sa nepresťahovala do Toronta, aby sa sedemnástimi hodinami tréningu týždenne stala olympijskou víťazkou. A nie, tento príbeh sa neskončil žiadnymi oceneniami. Nemusel sa tak skončiť. V skutočnosti sa tento príbeh vôbec neskončil, pretože Susan stále niekoľko rán do týždňa krasokorčuľuje – proste preto, že je to pre ňu najlepší spôsob, ako vo svojom živote nájsť krásu a duchovno. A pokým žije na tejto zemi, rada by v tom duchovne strávila čo najviac času.

Tak to je.

Tak vnímam kreatívny život.

A hoci sa cesty k nemu a jeho dôsledky budú u každého z nás líšiť, toto vám garantujem: kreatívny život je zdôraznený život. Je väčší, šťastnejší, rozsiahlejší a tomu verte, že je to oveľa zaujímavejší život. Ak žijete takto – neustále tvrdohlavo hľadáte svoje skryté drahokamy – žijete kreatívny zmysluplný život.

Pretože z kreatívneho života vždy vzíde Veľké kúzlo.

Desivé, desivé, desivé

Teraz sa porozprávajme o odvahe.

Ak ste už našli odvahu hľadať svoje skryté poklady, je to skvelé. Pravdepodobne už vo svojom živote robíte zaujímavé veci a ani túto knihu nepotrebujete. Len tak ďalej.

Ale ak odvahu nemáte, skúsim vám k nej pomôcť. Pretože kreatívny život je cesta k hrdinstvu. To vieme všetci. Takisto ako vieme, že ak niet odvahy, niet ani kreativity. Všetci vieme, že strach je pohrebisko našich snov, ktoré tam schnú pod horúcim slnkom. Je to všeobecne známe; akurát, že niekedy proste nevieme, čo s tým spraviť.

Teraz by som rada uviedla niektoré z mnohých vecí, ktoré vás odradzujú od žitia kreatívneho života.

Bojíte sa, že nemáte talent.

Bojíte sa, že budete odmietnutý, kritizovaný, zosmiešnený alebo nepochopený a – čo je najhoršie – ignorovaný.

Bojíte sa, že neexistuje trh pre vašu kreativitu a že ju nebudete schopný speňažiť.

Bojíte sa, že niekto to už spravil lepšie ako vy.

Bojíte sa, že všetci to už spravili lepšie ako vy.

Bojíte sa, že vám niekto ukradne vaše nápady, tak ich radšej držíte v tajomstve a temnote.

Bojíte sa, že vás nebudú brať seriózne.

Bojíte sa, že vaša práca nie je politicky, emocionálne, umelecky dostatočná, aby zmenila niečí život.

Bojíte sa, že vaše sny sú trápne.

Bojíte sa, že raz o vašich kreatívnych činoch budete uvažovať ako o obrovskej strate času, energie a peňazí.

Bojíte sa, že nemáte dostatok disciplíny.

Bojíte sa, že nemáte správny priestor, finančnú nezávislosť, dostatok času na vašu prácu, a že vám chýba možnosť vymýšľať a skúmať.

Bojíte sa, že nemáte dostatočný tréning.

Bojíte sa, že ste príliš tučný. (Neviem, čo to má spoločné s kreativitou, ale väčšina z nás si to o sebe myslí, tak som to pridala na zoznam desivých vecí, pre istotu.)

Bojíte sa, že vás budú brať ako flákača, blázna, diletanta či narcistu.

Bojíte sa, že tým, čo odhalíte, sklamete vašu rodinu.

Bojíte sa, čo povedia vaši kolegovia alebo známi, keď poviete nahlas svoju pravdu.

Bojíte sa odhalenia svojich najhlbších démonov a naozaj netúžite stáť im zoči-voči.

Bojíte sa, že ste už zo seba to najlepšie dostali.

Bojíte sa, že ste ešte nič dobré nespravili.

Bojíte sa, že ste svoju kreativitu popierali tak dlho, že už sa nevráti.

Bojíte sa, že ste príliš starý, aby ste začali.

Bojíte sa, že ste príliš mladý, aby ste začali.

Bojíte sa, pretože sa vám už niečo podarilo, a dvakrát to vyjsť nemôže.

Bojíte sa, pretože vám v živote nič nevyšlo, tak načo sa vôbec snažiť?

Bojíte sa, že sa z vás stane autor jedného hitu.

Bojíte sa, že sa z vás nestane autor žiadneho hitu…

No, naozaj nemám celý deň na to, aby som tu vymenúvala, čoho sa bojíme. Ten zoznam je bez konca a je strašne depresívny. Proste to len zakončím: desivé, desivé, desivé.

Všetko je tak hrozne desivé.

Porazte svoju slabosť

Prosím, nezabudnite si uvedomiť, že o strachu hovorím tak priamo len preto, že som ho zažila na vlastnej koži. Poznám každý milimeter strachu, od hlavy až po päty. Celý svoj život som bola vystrašená. Narodila som sa vystrašená. Naozaj nepreháňam. Môžete sa spýtať hocikoho z mojej rodiny a oni vám potvrdia, že som bola extrémne vydesené decko. Moje prvé spomienky sú práve na strach, skoro tak ako moje ostatné spomienky.

Keď som vyrastala, bála som sa známych a oprávnených nástrah detstva (tmy, cudzích ľudí, hlbokej časti bazéna), ale takisto som sa bála ďalších bežných vecí (snehu; veľmi milej opatrovateľky; ihrísk; schodov; Sezamovej ulice; stolových hier; drogérií; ostrých stebiel trávy; nových situácií; všetkého, čo sa hýbalo; a tak ďalej, a tak ďalej).

Bola som precitlivené a ustráchané stvorenie, ktoré znervózňovalo takmer všetko. Môj nahnevaný otec ma volal Úbohá perlička. Raz, keď som mala osem rokov, sme boli na pláži v Delaware a oceán ma natoľko vydesil, že som presviedčala našich, aby zabránili všetkým tým ľuďom surfovať. (Proste by som sa cítila bezpečnejšie, ak by všetci boli bezpečne na svojich dekách a karimatkách a pokojne si čítali. Chcela som toho tak veľa?) Ak by to bolo na mne, strávila by som celé prázdniny – vlastne, celé svoje detstvo – vnútri, schúlená pri mame, v prítmí a s mokrou handrou na čele.

Viem, že je strašné to povedať, ale podľa mňa by som veľmi rada trpela tým hrozným Munchausenovým syndrómom v blízkosti mamy, ktorá by chápala, aká som strašne chorá, slabá a pomaly zomieram. Ak by som mala takú matku, určite by sa zo mňa stalo beznádejné decko, ktoré by nemalo šancu prežiť v normálnom živote.

Ale ja som takú mamu nemala.

A to ani zďaleka.

Moja mama bola úplným opakom. Nevenovala mojim dramatickým výstupom ani sekundu, a to je zrejme najlepšia vec, ktorá sa mi mohla stať. Mama vyrástla na farme v Minnesote ako hrdý potomok tvrdých škandinávskych prisťahovalcov a nemienila zo mňa vychovať princezničku. Ona nie. Mala plán, ako premeniť môj strach na humorné situácie a to veľmi jednoducho: pri každej príležitosti ma donútila urobiť to, čoho som sa najviac bála.

Bojíš sa oceánu? Vlez doň!

Bojíš sa snehu? Tak sa ideme guľovať!

Nemôžeš zdvihnúť telefón? Odteraz budeš v našom dome recepčnou!

Nebola to nijaká hlboká filozofická stratégia, ale fungovala. Verte mi, že som sa bránila. Plakala som, vzlykala a ostentatívne odpadávala. Odmietala som sa jej poddať. Motala som sa, potkýnala a chvela. Urobila by som čokoľvek, aby som jej dokázala, že som emocionálne aj telesne úplne na dne.

A na to mi väčšinou odvetila: „Nie, nie si.“

Strávila som roky vzpieraním sa maminej viere v moje schopnosti a odvahu. A potom, jedného dňa počas puberty, som si uvedomila, že to bol naozaj čudný boj. Obhajovať svoje slabosti? Za to by som chcela položiť svoj život?

Ako hovorí príslovie: Bojuj za svoje slabosti a nikdy sa ich nezbavíš.

Prečo by som si chcela udržať svoje slabosti?

Ale nechcela som, ako sa neskôr ukázalo.

A takisto nechcem, aby ste si vy pestovali tie svoje.

Strach je nudný

Celé roky som sa zamýšľala nad tým, čo ma takmer cez noc vlastne zastavilo v hraní Úbohej perličky. Áno, boli tam rôzne faktory, ktoré tomu vývoju pomohli (prísna mama, puberta), ale najväčšiu zásluhu na tom podľa mňa má jedno zistenie: konečne som si uvedomila, že strach bol nudný.

Áno, celú dobu bol nudný pre všetkých okolo mňa, ale až v puberte začal nudiť aj mňa. Strach ma držal pri zemi a verím, že tak nejako to mal aj Jack Gilbert, keď ho začala nudiť sláva: pretože každý deň bol taký istý.

Keď som mala asi pätnásť rokov, uvedomila som si, že ten môj strach sa nedokáže meniť, prehlbovať, ani nič. Všimla som si, že sa nič nemení, neteší ma, nikdy mi neponúka prekvapivé zmeny či nečakané konce. Mojím strachom bola pieseň s jednou notou – jedným slovom. A to slovo bolo „PRESTAŇ!“ Môj strach mi nikdy nedokázal ponúknuť nič, ani jedno súcitné slovo, bol ako zaseknutá platňa, ktorá stále hrala: „PRESTAŇ, PRESTAŇ, PRESTAŇ, PRESTAŇ!“

To znamená, že z môjho strachu plynuli samé očakávané rozhodnutia. Akoby ste pri interaktívnej knihe mali len jeden koniec: ničotu.

Takisto som si uvedomila, že ma strach nudil, lebo bol taký istý ako strachy všetkých ostatných ľudí. Bolo mi jasné, že všetci ľudia počúvajú tú istú nudnú pesničku: „PRESTAŇ, PRESTAŇ, PRESTAŇ, PRESTAŇ!“ Áno, hlasitosť mohla byť rozdielna, ale pieseň sama o sebe sa nikdy nemenila, pretože všetci ľudia boli zaseknutí v tom istom balíku strachu, odkedy sme opustili telá našich matiek. A nielen ľudia: ak prejdete rukou ponad Petriho miskou so žubrienkami, budú utekať pred vaším tieňom. Žubrienky nedokážu písať básne, ani spievať, a nikdy nezistia, aká je láska, žiarlivosť, či víťazstvo, ich mozog je veľký ako špendlíková hlavička, no je jasné ako facka, že sa boja nepoznaného.

Áno, presne tak ako ja.

A my všetci. Ale nie je to vôbec pôsobivé. Chápete ma? Nebudete o nič lepší, ak sa budete báť nových vecí – to je to, čo vám chcem povedať. Strach je silný odveký inštinkt, inými slovami – prežil evolúciu… hoci nie je extra múdry.

Počas svojej mladosti som sa fixovala na svoj strach, akoby to bola tá najzaujímavejšia vec na mojej osobe. V skutočnosti to bola moja najnudnejšia vlastnosť. V sebe som skrývala kreativitu, čo ma robilo originálnou; môj charakter je takisto originálny; mala som sny, túžby a potreby, ktoré zdôrazňovali moju originalitu. Ale môj strach nebol originálny ani v najmenšom. Ten strach nebol ničím jedinečný; bol to proste masový produkt, ktorý sa dal kúpiť v hocijakom obchode.

A na tom som chcela budovať svoju osobnosť?

Na najnudnejšej veci, ktorú som mala?

Panická reakcia žubrienky vo mne?

Nie.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Odvaha

Skrytý poklad

Definícia kreatívneho života

Zosilnená existencia

Desivé, desivé, desivé

Porazte svoju slabosť

Strach je nudný

OČARENIE

POVOLENIE

VYTRVALOSŤ

Dôvera

BOŽSTVO