TOLTÉCKE

UMENIE

ŽIVOTA

a

SMRTI

Ukážka z elektronickej knihy

Príbeh o objavovaní

Don Miguel Ruiz a Barbara Emrys

Miguel Ruiz and Barbara Emrys

The Toltec Art of Life and Death

Copyright © 2015 by Miguel Ruiz and Barbara Emrys

Translation © 2015 by Marína Terenová and Darina Gyurkovicsová

Author photograph © 2012 by Noel Cianci

Cover design © Adrian Morgan

Cover art © Nicholas Wilton

Background art © sl_photo / Shutterstock, Maria Egupova / Shutterstock, Eky Studio / Shutterstock

Slovak edition © 2015 by NOXI s. r. o.

Published by arrangement with HarperCollins Publishers.

All rights reserved.

ISBN 978-80-8111-308-6

Túto knihu venujem so všetkou láskou a vďačnosťou mladej žene, ktorá opustila svoje fyzické telo v októbri roku 2010 a darovala mi svoje srdce. Vďaka jej veľkorysosti a veľkorysosti jej rodiny som bol schopný cestovať po mestách sveta a prinášať mnohým ľuďom moje posolstvo lásky, radosti a uvedomovania. Práve vďaka nej som bol schopný vytvoriť túto knihu s Barbarou Emrys, ktorej predstavivosť a umenie priviedli na týchto stránkach k životu príbeh dona Miguela.

Moju najhlbšiu vďaku vyjadrujem celému nemocničného personálu, ktorý sa o mňa staral od môjho srdcového infarktu, počas nasledujúcej transplantácie srdca a až do dnešného dňa.

Tento úžasný príbeh tiež venujem mojim synom, mojim nevestám a celej mojej rodine, všetkých ich veľmi ľúbim. Je aj pre mojich čitateľov, ich vzrastajúce vedomie za ostatných pätnásť rokov ma povzbudzuje, aby som môj odkaz odovzdával nápaditými a vzrušujúcimi spôsobmi. Je mi jasné, že ich láska k tomuto učeniu urobila náš svet šťastnejším miestom pre život.

Predslov

Táto kniha opisuje udalosti môjho života. Na rozdiel od mojich predchádzajúcich spisov spája silu predstavivosti s učením toltéckej múdrosti. Rozpráva príbeh mystického sna, ktorý som zažil pred pár rokmi, počas deviatich týždňov v lekársky navodenej kóme, ktorá nasledovala po mojom srdcovom infarkte.

Hovorí sa, že v okamihu smrti nám pred očami preblesknú spomienky na celý život. Niečo podobné sa mi stalo, kým moje telo zúfalo bojovalo o život a moja myseľ sa rozpínala k nekonečnu.

Dalo by sa povedať, že počas tých dlhých týždňov som sníval môj vlastný odkaz. Osobný odkaz je súhrnom všetkých životných skúseností. Je to suma všetkých našich akcií, všetkých reakcií, všetkých emócií a pocitov. Je to to, čo odovzdáme tým, čo zostanú, keď opustíme fyzické telo. Náš odkaz je všetko, čo sme, naša totálna úplnosť. Je stanovený spomienkami, ktoré majú na nás druhí... A čím sme autentickejší, tým jasnejší ten odkaz bude.

Dostal som inšpiráciu vytvoriť túto knihu ako dar pre mojich synov, mojich žiakov a pre všetkých, ktorých láska pomohla priviesť ma naspäť do života. Odovzdávam moje spomienky a moju bezvýhradnú lásku mojim deťom, mojej rodine, mojim priateľom a milenkám. Tým, ktorí túžia učiť sa z mojich slov, ponúkam skúsenosti môjho života. Moja pretrvávajúca láska k svetu je mojím darom tejto nádhernej planéte. Autentickosť môjho uvedomovania je mojím darom ľudstvu.

Naše bdelé životy, rovnako ako naše sny v spánku, sú umelecké diela. Táto kniha je umeleckým kúskom rozprávania príbehu o veľmi reálnych interakciách medzi mnou a mojou matkou, doñou Saritou, váženou liečiteľkou v San Diegu a mojou učiteľkou a sprievodkyňou po veľkú časť môjho života. Od toho okamihu srdcového infarktu dňa 28. februára 2002 robila všetko, čo mohla, aby moje telo udržala nažive. Využila všetku silu svojej viery, zhromaždila svoje deti a žiakov a vykonala sériu obradov na moju záchranu. Pracovala neúnavne, vo dne v noci, aby ma priviedla naspäť k zdraviu a k vedomiu. Bola rozhodnutá, že sa musím vrátiť naspäť do môjho tela a znova mu dať život. Mnohokrát vošla do tranzu alebo do hlbokej meditácie so zámerom vstúpiť do môjho sna a žiadať ma, aby som odmietol smrť.

Práve tieto výlety do môjho snového stavu sú základom tejto knihy. Keď ma v nej moja matka oslovuje, posielam ju, aby sa porozprávala s hlavnou postavou môjho príbehu, ktorou je moje vlastné poznanie. V tejto fantázii je poznanie vykreslené ako tajomné stvorenie menom Lala. Dalo by sa povedať, že je stelesnením všetkého, v čo verím a všetkého, čo formuje môj príbeh – rovnako ako vaše poznanie vám pomáha vytvárať príbeh vášho života.

Energiu a život do tohto príbehu vnášajú mnohé úžasné postavy. Každá z nich predstavuje mňa a každá z nich jedinečným spôsobom prispieva k môjmu uzdravovaniu. Hoci niektoré mená a niektoré situácie sú fiktívne, všetky tieto postavy predstavujú mojich skutočných priateľov, žiakov a členov rodiny. Niektorí sú už mŕtvi a niektorí stále žijú a smejú sa so mnou, ale všetci môj život obohatili. Cítim silnú lásku ku každému z nich a moja vďačnosť za úlohu, ktorú zohrali v mojom živote a pri mojom uzdravovaní, je bezhraničná.

Môže sa zdať, že naše skúsenosti – vaše a moje – sú veľmi odlišné. Vaša hlavná postava je iná ako moja a vaše vedľajšie postavy asi nevyzerajú tak, ako ľudia v mojom príbehu. No aj keď sa možno zdá, že sme iní, vy ste rovnako podstatnou súčasťou sna ľudstva ako ja. Aj vy ste hľadali pravdu prostredníctvom symbolov, ako som hľadal ja. Aj vy ste Poznanie, hľadajúce ako sa vykúpiť, ako som bol ja. Aj vy ste svojím vlastným spasiteľom a čistým potenciálom v akcii. Boh predstavuje pravdu o vás a tá pravda vás oslobodí.

Kiež vám táto kniha pomôže tie veci pochopiť. Počúvajte, pozerajte sa a odvážte sa zmeniť váš vlastný svet, svet vytvorený z myšlienok a automatických reakcií. Nechajte sa inšpirovať udalosťami môjho života, aby vyvolali nové chápanie vášho vlastného sna a jeho súčasné výzvy. Dobrý študent využije naplno každú dostupnú informáciu a ako ukazuje môj príbeh, život nám poskytuje všetky informácie, čo potrebujeme.

S veľkou láskou a úctou

Miguel Angel Ruiz

Slovníček

Boh: Večná najvyššia sila, to jediné, čo skutočne existuje.

Dios/Diosa: Boh/Bohyňa.

Don/Doña: Titul vyjadrujúci v španielčine úctu (podobne ako pán, pani).

Duša: Životná sila, ktorá drží vesmír (hmotu) pokope (napríklad vesmír ľudského tela). Každý komponent sám seba vníma ako súčasť toho vesmíru.

Energia: Večná najvyššia sila, to jediné, čo skutočne existuje.

Hmota: Konečná manifestácia nekonečného života.

Láska: Ten aspekt energie, ktorý sa manifestuje ako úplnosť všetkých vibrácií, ktorý hýbe hmotou a do hmoty zapisuje informácie. Hmota ich prijíma a odráža a reaguje úplnou škálou emócií.

Lži: Deformovanie pravdy v ľudskej mysli.

Magické: Kreatívny aspekt energie.

Mitote: Neustále rozhovory v našej hlave, ktoré znejú akoby tisíc ľudí naraz rozprávalo a nikto nepočúval.

Múdrosť: Schopnosť správne reagovať na každú situáciu; zdravý rozum.

Myseľ: Virtuálna realita, vytvorená (v mozgu) odrazom všetkého, čo mozog vníma.

Nagual: Slovo v jazyku Nahuatl, ktoré sa vzťahuje k sile, čo hýbe hmotou.

Nagual (osoba): Človek, ktorý sám seba pozná ako silu, čo hýbe hmotou; nesmrteľný.

Nahuatl: Jazyk Aztékov.

Nebo: Príbeh v našej mysli, ktorého výsledkom je šťastie.

Peklo: Príbeh v našej mysli, ktorého výsledkom je dráma.

Poznanie: Dohody o povahe reality, ktoré robia ľudia medzi sebou. Poznanie/znalosti/vedomosti komunikujeme prostredníctvom symbolov ako slová a čísla, výroky a vzorce.

Pravda: To, čo je skutočné; iné slovo pre Boha a energiu. Pravda jestvovala dávno pred ľuďmi a bude jestvovať dlho po ľudstve.

Príbeh: Vysvetlenie sna.

Sen planéty: Kolektívna realita ľudského druhu.

Sen: Odraz nášho vnímania v mysli.

Sila: Schopnosť tvoriť.

Smrť: Hmota; absencia života.

Snívač: Niekto, kto vie, že neustále sníva.

Svetlo: Posol života a jeho prvá manifestácia.

Šaman: Vo všetkých kultúrach medicinman, muž alebo žena.

Teotihuacan (Teo): Dávne mesto v Mexiku, ktoré prekvitalo približne od roku 200 p.n.l. do roku 500 n.l. Jeho vykopané chrámy a pyramídy sú necelých päťdesiat kilometrov severovýchodne od Mexico City.

Tolték: Slovo v jazyku Nahuatl, ktoré značí umelec.

Tonal: Hmota.

Uvedomovanie si:Schopnosť vidieť veci také, aké sú, cez vedomie.

Viera: Byť presvedčený na 100 percent, bez pochybnosti.

Zámer: Správa energie, ktorá dáva smerovanie svetlu, vytvára hmotu a rozkladá ju. Zámer putuje v centre svetla, s kvantami krúžiacimi vôkol. Zámer je samotný život.

Zlo: Výsledok viery v lži. Zlé aktivity sú tým intenzívnejšie, čím deformovanejšia je lož a čím vyššia je úroveň fanatizmu.

Život: Kreatívna sila Boha alebo energie, ktorá sa prejavuje v hmote.

Postavy

Don Miguel Ruiz: Hlavná postava tohto príbehu.

Matka Sarita: Matka dona Miguela a jeho učiteľka.

Lala: Poznanie.

José Luis: Otec dona Miguela a Saritin manžel.

Don Leonardo: Starý otec dona Miguela a otec Sarity.

Don Eziquio: Prastarý otec dona Miguela a otec dona Leonarda.

Gandara: Priateľ dona Eziquia.

Memín: Brat dona Miguela.

Jaime: Brat dona Miguela, jemu vekovo najbližší.

Maria: Manželka dona Miguela a matka jeho detí.

Dhara: Žiačka dona Miguela a jeho ľúbostná partnerka.

Emma: Žiačka dona Miguela a jeho ľúbostná partnerka.

Miguel ml. (Mike, Miguelito): Najstarší syn dona Miguela.

José: Druhý syn dona Miguela.

Leo: Najmladší syn dona Miguela.

Prológ

Mykám posteľnými plachtami, upevnenými okolo mojich členkov. Naťahujem sa za telefónom, naslepo vyťukávam a potom sa mi niekto prihovára. Nejaká žena sa ma pýta, kto som, kde som. Pravdepodobne si nespomeniem, ako odpovedať na tie otázky a onedlho ma reč opustí navždy. Pokúsim sa sadnúť si, ale vykrútim sa z ovinutých plachiet a spadnem na zem. Bolesť sa milosrdne rozplýva, len aby sa vrátila späť a zúrivo bodala. Počujem matku, ako na mňa volá, kričí moje meno. Počujem cudzie hlasy a kvílenie sirén, kým mi vedomie kĺže medzi prílivmi a odlivmi nesúrodých zvukov. Bude aj nežné lúčenie, keď sa nový sen začne vynárať, aby nahradil starý, ale v tomto okamihu rozoznávam iba vzdialené vzlyky žien…

Toľko plačúcich žien. Pre syna, milenca, otca a sprievodcu. Plačú pre mňa, pre seba a pre nikdy nevyslovené sľuby. Ako všetky ľudské bytosti, plačú pre vykúpenie sveta. Plačú pre Lásku, padlého anjela, keď by mali iba pozerať, načúvať a preciťovať jej silu, búšiacu ako hudba z ich vlastných zázračných tiel.

Dnes som vstal pred svitaním na pozvanie Smrti. Ako moji aztécki predkovia, privítal som ju s vďačnosťou bojovníka po dobrom boji, s túžbou prísť bezpečne domov… a dlho odpočívať. Kdesi na vzdialenom horizonte som už cítil žiaru nadchádzajúceho úsvitu. Moja pokožka sa rozohrievala. Moje oči sa zdvihli, aby videli, ako sa hmla rozplynie v zorách a vedel som, že čoskoro uvidím cestu domov, von z tejto čiernej noci. Moji protivníci prichádzali a odchádzali, porazení láskou. Neúnavne bojovali v sieňach ľudskej mysle, tom skvelom bojisku. Prídu ďalší ako ja, dychtivo dvíhajúci svoj meč proti miliónom lží, ale pre Miguela Ruiza sa vojna skončila.

Ešte pred pár okamihmi, keď som sníval v spánku, mal som víziu iného bojovníka, mladého muža z dávnych čias, ako stojí na úpätí kopcov posvätných hôr a stráži milované údolie. Stál v slabom odlesku hviezd a uprene pozoroval jazero, ktoré sa ochranne ovíjalo okolo Tenochtitlanu, domova jeho aj môjho ľudu. V tom sne bolo veľké údolie pod závojom hmly. Pomaly, nezreteľne začínali pred úsvitom blikať ohne prebúdzajúcej sa dediny. Srdce mladého muža búšilo nahlas, ako moje teraz. Jeho nozdry skúmali nočný vzduch a pokožka sa zachvievala pod poryvmi vetra. Pozorne pokľakol, zodvihol luk a držal ho nad hlavou. Prsty ľavej ruky sa dotýkali pierok šípu, požehnaného dymom posvätného ohňa. Ak príde útok, jeho ľud sa môže naňho spoľahnúť. Nesklame svoju rodinu, ani pamiatku dávnych Toltékov. Nesklame sám seba.

Toto bol čas najväčšieho nebezpečenstva, hodina, keď ráno ešte nemá o sebe predstavu a v šere pred svitaním bojuje dobro so zlom. Mladý bojovník žmurkol, potom ešte raz a spevnil ruku. Snívalo sa mi o ňom a zdalo sa mi, že cítim, ako sa posunuli drobné kamienky pod jeho nohou v sandále a ako sa mu zahrýzajú do kľačiaceho kolena. Cítil som hmlu, ovíjajúcu jeho členky a mrazivo zvierajúcu jeho holé brucho a stehná. Cítil som, ako mu olizuje šiju aj pomaľované obrvy. Spolu sme sa zahľadeli do oblohy. Svet nad ním – záhadná plocha so zoskupenými hviezdami – odzrkadľoval jeho dokonalé telo. Uvedomil si to, zašepkal modlitbu a stíšil svoj dych. Jeho telo sa uvoľnilo. Pozornosť preniesol späť do údolia pod sebou, kde sa hmla začínala rozplývať a voda jazera jeho predkov ovíjala tmavé kopce ako prsty bohyne, ozdobené šperkmi. Pevne chytil luk. Orlie pero v jeho vlasoch sa pôvabne vlnilo v zdvíhajúcom sa vetre. Chrbát mal rovný a brucho uvoľnené. Jeho tmavá pokožka bronzovo žiarila pod vychádzajúcim slnkom.

Jeho ľud by mu bol teraz vďačný. Predstavil si niektorých, ako vykúkajú z dvier a cítia nebezpečenstvo ležiace za hmlou. Pozrel sa smerom k dedine na brehu jazera s pocitom, že vidí svojho otca, ako ho pozoruje, osamelého a pokojne kľačiaceho – jediný odvážny bojovník podporovaný silou divokých hôr. Cítil hrdosť svojho otca a hrdosť predkov. V tom prázdnom okamihu medzi začiatkom a koncom vecí sa dalo vycítiť nesmierne veľa vecí. Svetlo čoskoro vytryskne ponad východný hrebeň hôr a popri ňom povstane kričiaci osud. Víťazstvá ležali pred ním a čakali. Zjavenie číhalo hneď za touto momentálnou neistotou. S dychom svojich predkov na líci a chladným dotykom ich dlaní na chrbte sa bojovník znova skoncentroval, päta zabodnutá do skál a pohľad kĺžuci pozdĺž šípu. Bol pripravený…

A teraz, keď ma vytŕha zo sna bolesť, vidím, že nadišiel čas, aby som sa pridal k dávnym bojovníkom. Tak, ako som kedysi prenasledoval pravdu, teraz ma prenasleduje večnosť. Slnko hádže blesky ponad východný horizont a osud cvála do útoku. S dychom mojich predkov na líci a chladným dotykom ich dlaní na chrbte, s radostným úsmevom čakám na privítanie smrti.

Aj ja som pripravený.

1

STARENA SI SAMA PRE SEBA MRMLALA A JEJ NOhy šuchtali po suchej, popraskanej zemi. Papuče sa ťahali po zemi a vykopávali do tetelivého vzduchu hodvábne oblaky prachu. V jednej ruke niesla veľkú tašku a druhou si pridŕžala vlniak okolo pliec. Bolo počuť jedine zvuk jej unavených krokov, pomalý a ťapkavý, ale rozhodný. Kráčala stále ďalej. Nebol tam skutočný chodník, no nepotrebovala ho. Vedela, kam ide. Nasledovala stopy čohosi pre ňu neviditeľného, no neomylného. Nasledovala inštinkty matky, hľadajúcej svojho syna.

Už celé týždne cítila mrazivý strach, aký cíti matka pri možnosti, že príde o svoje dieťa. Niekde vo svete, ktorý práve opustila, sa stráca jej trináste dieťa – nie z jej dohľadu, lebo vie, že tichý a bledý syn leží v nemocničnej posteli. Postupne sa vytrácal z jej vnímania. Už nedokázala zachytiť jeho prúd života. Už sa s ním nedokázala rozprávať bez slov, ako to spolu robili takmer päťdesiat rokov. S tým, ako v ňom ochabovala životná sila, oslabovali sa aj zväzky so svetom hmoty a myšlienok. Vedela, že zostáva veľmi málo času. Jeho srdce zlyhalo, jeho telo umieralo a lekári sa chystali tento zápas vzdať. Čo iné mohla urobiť, ako túto cestu do bezčasého priestoru, kam sa stiahla jeho prítomnosť, a vyhľadať ho? Nájde svojho najmladšieho syna, dušu svojej duše, a privedie ho domov.

Za jej krehkou postavou sa rozprestierala šíra krajina z piesku a skál a neživých vecí všetkého druhu. Nijaké farby, okrem vyblednutých belasých kopiacich sa oblakov, ktoré sa nad ňou nezvučne zbiehali. Ploché nebo pretínali blesky a v nepravidelnom rytme ju oslepovali… Ale bola to búrka zo sna. Táto búrka vznikla z pocitov a nádejí a také čosi nemohlo spomaliť jej kroky.

Pokračovala v ceste, zvuk jej dychu sa v tichu ozýval. Tep sa jej zrýchlil a hruď sa dvíhala, akoby bola jej námaha skutočná. Možno aj bola. Nikdy predtým sa nepodujala na takúto cestu. Nevedela, čo môže očakávať, akú cenu bude musieť jej telo zaplatiť. Ako kráčala, prinútila sa uvoľniť. Nepodľahne strachu. Bola stará, to je pravda. Nedávno oslávila deväťdesiate druhé narodeniny, ale ešte sa nechystala opustiť svet hmoty a významov. Nebola pripravená, a preto ani on nebol pripravený. Nedovolí svojmu synovi umrieť, kým má ešte silu zaňho bojovať. Rýchlo sa nadýchla a nechala úsmev, aby zmyl napätie z čŕt jej tváre. Áno, bola silná. V tomto zvláštnom priestore medzi tu a tam jej láska zvíťazí. Začala sa cítiť odhodlane. Na chvíľu položila tašku a spevnila plecia, konce vlniaka zviazala do voľného uzla pod krkom. Mala oblečený župan z tenkej bavlny a chlad sa aj bez vetra ľahko votrel a chladil jej telo. To je jedno, pomyslela si. Teraz už nebolo návratu. Aj keď ho nedokázala zacítiť zmyslami, jej srdce ho nájde. Ešte raz prepátrala krajinu, ťažkú tašku zdvihla druhou rukou a rezolútne sa šinula ďalej.

Bola to igelitová nákupná taška, taká, akú by si bola vzala na trh v takéto chladné ráno v Guadalajare v tých časoch, keď sa jej najmladší narodil. Z vonkajšej strany bol na nej vytlačený obrázok Panny v pestrých farbách a v taške bolo mnoho predmetov požehnaných jej modlitbami a zámerom. Jemne ňou pohrkala, akoby sa chcela uistiť o svojom cieli a pomyslela na tie dni vtedy dávno, tesne pred narodením jej trinásteho dieťaťa, keď sa zdalo, že ju všetko v živote, ba aj samotný život, podporuje. Bolo to krásne obdobie – mala štyridsaťtri, ešte vždy bola krásna a vydatá za pekného mladého muža, ktorému už porodila troch synov. Oženil sa s ňou, len čo skončil školu, napriek jej veku a deviatim deťom, ktoré mala z predchádzajúceho manželstva. Oženil sa s ňou proti vôli svojej rodiny. Niektorí hovoria, že sa s ňou oženil, pretože mu počarovala. Nuž, vždy sa nájdu aj skeptici. Zobrali sa jednoducho z lásky a z lásky sa im narodili štyria zdraví synovia.

Starena spomalila a potom zastala. Stále okolo nej šľahali blesky a zúrila búrka, ale podivné ticho už zmizlo. Za tlmenými zvukmi jej dychu bolo teraz vo vzduchu ešte čosi iné. Tam, kde by sa mali ozývať zvuky hromu, znela hudba, vzmáhajúca sa v diaľke ako hučiaci vietor. Musí byť blízko, pomyslela si. Zastala na mieste a počúvala, až kým jasne nezačula konkrétnu pieseň, ktorá sa dvíhala spoza horizontu, aby čelila besniacej oblohe. Bola to hudba z jej dávnej minulosti. Počula, ako jej syn spieva túto melódiu ako chlapec, jeho drobné prsty sa pohybujú po strunách imaginárnej gitary, kým ústa vydávajú nezmyselné slabiky a celé jeho telo sa natriasa do rytmu, presne ako to videl u svojich starších bratov. Ako to volal, tieto zvuky? Čože…? Ach, áno.

„To je rokenrol, mamá!“, takto vtedy vykrikoval. „Hudba anjelov!“

Áno, ešte aj teraz hral v jeho hlave rokenrol. To bol ten zvuk, čo šľahal pozdĺž bleskov na temnejúcej oblohe a krúžil ako vietor cyklónu pomedzi jej šedivé vlasy, ešte aj keď bolo všetko okolo nej nehybné. Jej zmysly ju nesklamali. Zachytila jeho myseľ a teraz počula jeho nesmierne, večné srdce, ako vibruje od radosti. Bol blízko. Znova položila nákupnú tašku a pevnejšie sa zakrútila do vlniaka. Bola oblečená ako do postele, mala na sebe to, čo vtedy, keď prišli všetci k nej domov, aby sa zúčastnili na ceremónii. Kdesi vo vzdialenom kúte vedomia počula aj ich – svoje deti, svoje vnúčatá, žiakov a priateľov. Prišli na jej žiadosť – z jednoduchého dôvodu, že nijaké dieťa či vnúča, nijaký učeň či pomocník nikdy nič matke Sarite neodmietol. Prišli s tichou rezignáciou – priniesli tekvice a bubienky, zapálili sviečky, vykurovali šalviou. Prišli, aby spievali, modlili sa, prosili. Prišli, aby ho priviedli naspäť, trinásteho syna ženy, ktorú nemohli neposlúchnuť. Prišli, ako by boli bývali prišli ich predkovia, aby urobili to, čo je prácou spirituálnych bojovníkov.

V túto noc išlo o veľa a Sarita sa nechala preniesť z kruhu svojich verných vo svojej obývačke do sveta, ktorý jestvoval iba v jej predstavivosti. Prenikla do druhej mysle. Bola ochotná raz za to zaplatiť, ale v tejto chvíli musela pokračovať. Teraz musí bezpodmienečne vstúpiť do sna svojho syna a musí ho priviesť naspäť – ak bude treba, hoci privliecť ho za nezbedné ucho. Veď už toľkokrát predtým to urobila.

Potriasla hlavou, keď si spomenula na to dieťa, akým býval. Pamätala si čierne oči, plné smiechu a darebáctiev, a drobné rúčky, ktoré sa s láskou dotýkali jej tváre, keď bola unavená alebo ju prepadol smútok. Nejestvovalo nič, čo by ju od neho oddelilo – ani len smrť. Nejestvovala logika, ktorá by zmenšila jej potrebu byť s ním, ani len jeho logika. Vo svojich deväťdesiatich dvoch okúsila Sarita všetky radosti a smútky trinásťnásobnej matky. Pred týmto už prežila úmrtia dvoch svojich detí. Prišla o manželov, sestry, bratov, ale stále v nej bolo dosť života, aby ešte posledný raz zabojovala o to, čo miluje. Znova chytila tašku, zmietla trochu prachu večnosti z obrázku Panny guadalupskej a prepátravala krajinu. Vetrila vo vzduchu, hľadajúc ďalšie znamenie, chvíľu váhala a potom sa obrátila. Niečo pritiahlo jej pozornosť, niečo, čo ešte nebolo viditeľné. Zmenila smer. Musí nasledovať svoju intuíciu – a hudbu.

S každým jej namáhavým krokom bola hudba čoraz hlasnejšia. Zdalo sa, že vibruje súčasne zo zeme aj z oblohy, pulzuje hlasným rytmom… možno rytmom bubnov v jej obývacej izbe. Potichu Bohu poďakovala za poslušné deti a pokračovala v chôdzi. Jej nohy sa sťažka pohybovali cez hrubú vrstvu svietiaceho prachu. Pod blízkym horizontom videla Zem zaliatu duchovnou žiarou, ako vychádza ponad okraj tohto prázdneho sna... Zhlboka sa nadýchla. V temnejúcej búrkovej oblohe a cez mihotavú horúčavu videla na pozadí jagavej Zeme akúsi nezreteľnú siluetu. V diaľke sa týčil strom! Jeho ťažké konáre akoby sa skrúcali s erotickým pôžitkom a spôsobovali, že zelené lístie sa chvelo a žiarilo. Saritu nadchol pohľad na čosi také bohaté a plodné v tejto šírej pustatine.

Miguel… zašepkala. V každom sne, tam, kde boli farby a život, tam bol aj jej syn. Hovorieval, že zábava ho vždy sprevádza. Nuž, toto bolo zábavné. Bolo to magické. Všade, kde bol on, bola oslava – to si mohla byť istá. Kráčala ďalej smerom k stromu a hudba bola stále hlasnejšia. Možno tak išla celý život alebo minútu, alebo to netrvalo ani okamih. Len si uvedomovala, že jej srdce pri tom bije v rytme živej melódie. Ale musela prejsť kus cesty, hocako dlho jej to trvalo, pretože mohutný strom sa teraz týčil pred ňou – vysoký, rozložitý, pôvabný. Konáre sa mu vetvili do všetkých strán, akoby chcel objať vesmír vo svojej veľkej láskyplnej náruči. Sarita zaváhala pri koreni, ktorý vyčnieval z hviezdneho prachu a pozrela sa hore, kde bolo čosi, čo vyzeralo ako galaxia ovocia, visiaceho a žiariaceho v nadpozemskom svetle. Očarene ho pozorovala a oči jej pri tom padli na toho, koho sem prišla nájsť. Na najnižšom konári gigantického stromu, takmer ukrytý medzi tancujúcimi tieňmi a tisíckami jagavých listov, sedel jej syn.

Miguel Ruiz sa vo svojom nemocničnom župane pohodlne opieral o kmeň stromu a pokojne hrýzol jablko. Keď ju zbadal, jeho oči sa rozžiarili a nadšene jej kýval, aby prišla bližšie. Jeho matka sa blížila k stromu, opatrne kráčajúc pomedzi spleť obrovských koreňov, až zostala stáť pri konári, o ktorý sa opieral. Ten sa znížil dolu k zemi, takže mohla synovi hľadieť priamo do očí. Práve keď chcela začať hovoriť, Miguel sa obrátil smerom k neskutočnému horizontu.

„Sarita!“ zvolal a špičkou palca si utrel šťavu z pier. „Vidíš to, čo ja?“ Miguel s nadšením ukázal na obraz Zeme so všetkými jej úžasnými farbami. Sarita zahliadla záblesk holého zadku svojho syna, keď sa mu roztvoril župan. Bola v pokušení plesknúť ho po ňom, dospelého muža, akým je, ale vzrušene sa dožadoval jej pozornosti.

„Sarita, pozri!“

Z miesta, kde teraz stála, pomedzi konáre obrovského stromu videla vznášajúcu sa planétu. Jasne a čisto žiarila oproti polnočnej oblohe, pomaly sa krútiac na okraji fantázie, v ktorej sa nachádzali.

„La terra,“ vzdychla. „Obaja tam patríme. Je čas prestať s týmto idiotstvom.“

„Vidíš ich?“ prerušil ju Miguel. „Všetky tie pohybujúce sa svetlá!“

Starena sa zamračila a znova nakukla pomedzi vetvy. Toto nebola zem, ako si ju pamätala. Planéta sa pomaly krútila a bolo vidno vlny svetla, jasne vzbĺkajúce, potom sa dvíhajúce preč a miznúce do priestoru. Na niektorých miestach svetlá žeravo horeli, na iných nie. Počkať… nie. Niektoré sa rozprestierali po celej zemeguli. Súčasne s tým, ako drobné iskričky vznikali a zanikali, na Zem padali nové vlny svetla ako tekuté sny.

„Áno, sny!“ zvolal jej syn, akoby počul jej myšlienky. „To sú sny mužov a žien, ktorí menia ľudstvo. Malé, väčšie a veľké, pretrvávajúce. Sny, ktoré vznikajú a končia, žijú a potom umierajú.“

„Kam sa podejú, keď umrú?“ opýtala sa, očarená vznikaním a zanikaním svetla, ktoré jej pripomínalo vlny zvuku na stereoprehrávači jej vnuka. „A kde vznikajú?“

„Zo stvorenia – a naspäť do stvorenia!“ zasmial sa a znova si odhryzol z jablka. „Vidíš tamten?“ nadchýnal sa. „Nádherný! Pôsobí ako ten Georgeov, jeho odkaz si ľudia stále pripomínajú. Taký láskavý sen… vidíš ho?“

„George… aha, už viem. Bol tvojím žiakom. Ten maličký?“

„Nie, to bol jeden z Beatles, Sarita. A bol oveľa vyšší ako ja.“

No pravdaže. Teraz si spomenula. The Beatles. Zvuk, ktorý ju ako serenáda prilákal na toto miesto, to boli oni, ich hudba. Až teraz sa začala spamätávať z búšenia hluku vo svojej hlave.

„Vidíš môj sen, Sarita?“ kričal Miguel. „Tamto! Žiari tam v tej časti… a pozri sa! Šíria sa z neho nitky, sú čoraz jasnejšie… všade! Tamto! A tá žltozlatá… nie, červenozlatá tamto… počkaj…!“

Sarita nechala svoju tašku vykĺznuť z rúk a schytila ho za plece. Miguel sa zvrtol, aby sa na ňu pozrel, tvár ešte vždy rozžiarená radosťou.

„Tvoj odkaz žije a rastie, presne tak,“ povedala. „Tamto je. Vidíme ho.“

„Áno, nie je to nádherné?“ Miguel s tými slovami odložil jablko a to zmizlo, len čo opustilo jeho ruku. Pohol sa, aby mohol lepšie pozorovať snívajúce ľudstvo, ale slová jeho matky ho vytrhli, zneli odmerane a bez radosti.

„Aby sme ten sen udržali nažive, potrebujeme Miguela. Teraz sa vrátiš ku mne,“ povedala Sarita silným hlasom, aký jej syn od nej už dávno nepočul. „Ešte neprišiel čas, aby si umrel.“

„Ja už som mŕtvy,“ odpovedalo jej trináste dieťa s úsmevom.

„Nie si. Doktori sa o teba starajú. Modlíme sa za teba. Predkovia kvôli tebe hýbu nebom aj zemou.“

Miguel sa zaškľabil v predstieranom zúfalstve, ale oči mu stále žiarili. „Madre, prosím ťa, predkov nevyťahuj…“

„Tvoje srdce je už opravené, m’ijo. Iba sa nadýchni a vráť sa späť k nám. Vráť sa.“

„Hovoríš o nenapraviteľne poškodenom srdci, Sarita. Pľúca mi zlyhali a moje telo bezo mňa kolabuje.“ Nežne sa na ňu pozrel. „Nezabúdaj, že aj ja som doktor.“

„A ešte k tomu si aj zbabelec! Vráť sa a dokonči, čo si začal!“

„Ty vieš, že som tomu dal všetko, čo som mohol…“

„Naozaj?“

„Ó! Poviem ti, čo sa mi snívalo, keď som spal, predtým ako som sa dostal sem!“

„Miguel.“

„Bol som jedným z bojovníkov, ktorí strážili Tenochtitlan a posvätné jazero. Bol som – isteže som nebol, ale svojím spôsobom stále som – cítil som ten strach a naliehavosť toho okamihu, úplné odovzdanie sa, a potom sa zdalo, že všetko sa premenilo na svit hviezd a priestor.“

„Prestaň, Miguel! Tvoj svet je viac než len svit hviezd a priestor. Máš domov a ľudí, ktorí ťa milujú. Máš ešte viac, máš mňa. Si môj syn a musíš sa ku mne vrátiť!“

„Všetko je svit hviezd a priestor – tento svet, tamten svet, táto matka aj tento syn.“

„Ty nie si svit hviezd a priestor. Si –.“

„Som presne to! Pozri sa na mňa!“ povedal a zmizol medzi blikajúcimi kruhmi, ktoré tancovali pred jej očami. Zrazu tu boli iba hviezdy a priestor medzi nimi.

„Vráť sa!“ vykríkla.

„Vylúčené,“ zasmial sa a opäť ho videla medzi vetvami stromu, ktorý akoby sa zjavoval a mizol. Usadil sa na inom konári, bosé nohy sa mu kývali, keď jej zamával. „Zostaň so mnou, mamá.“

Strach jeho matky vybuchol do zúrivosti a Miguel videl, ako sa v tej chvíli zmenila. Krehká starena, zabalená do vlniaka a chvejúca sa chladom odrazu nebola stará. Pred ním stála naplno ožiarená slnkom večného okamihu mladá a nádherná žena, nahá okrem vlniaka, ktorý skĺzol z jej nádherných pŕs a pliec. Zlostne naňho zazerala, vlasy rozviate vetrom, ktorý rozpútal jej hnev. Nad ňou svietila divoká žiara, olizujúca jej vlasy a pokožku ako dračí oheň.

„Ty si môj!“ zúrila. „Ako sa opovažuješ nechať ma jestvovať vo svete bez protivníka! Ako sa opovažuješ!“

„Ja som ťa neopustil, milovaná,“ jemne odvetil a pozoroval ju s veľkým záujmom. „No Miguelov sen sa skončil. Koniec hry.“

„Neskončil! Žiadny koniec!“ kričala. „Môžeš urobiť ešte oveľa viac – a aj urobíš oveľa viac!“ Nahnevaným pohľadom znova pozrela na planétu a ukázala na jagavé svetlá. „Si spokojný, keď vidíš, ako tvoj sen bledne – priamo tu, pred tvojimi očami?“

Miguel tento hlas už poznal. S úsmevom odpovedal: „Láska moja, nedojmeš ma. Moja cesta je nekonečná, ale moje úbohé telo už ďalej nezájde.“

„Telo urobí to, čo mu povieš. Vždy urobilo. Poď z tohto miesta a vráť sa ku mne… k nám!“ Odkiaľsi z diaľky sa ozývali hlasy jeho rodiny – bratov a synov, ich žien a detí – spievali v kruhu, privolávajúc ho naspäť do fyzického sveta. Vedel, že chceli pomôcť. Vedel, že plnili vôľu jeho matky.

„Nemôžem,“ povedal jednoducho.

„Si môj!“

„Nikdy som nebol.“

Miguel sa pozrel do očí svojej milovanej a videl jej krásu, jej žiaľ aj jej hodnotu. Počul prosby svojej matky, ale mohol iba chápať tento zúfalý žiaľ – žiaľ tej, čo sa bála ničivej sily pravdy. V ľudských príbehoch bola nazývaná mnohými menami. Predstavovala samotné ľudstvo, zázrak atómov, chytených vo svojom vlastnom kúzle. To ona stratila spomienky na raj. To ona hádzala tieň cez jemné svetlo. Pozeral sa na ňu, spomínajúc na nespočetné ďalšie, ktoré mu hovorili, že ho milujú a pri tom zúrili samy na seba, a jeho hlas zjemnel, keď sa jej dotkol.

„Tvoje pokušenia sú veľké – dokonca väčšie ako tvoja potreba byť so mnou.“ Dotyk jeho ruky na jej holom ramene schladil oheň v jej očiach a on znova začal vidieť svoju matku, starú a chvejúcu sa chladom, ktorý necítil. „Netráp sa, Sarita. Ja som všetko a vždy som bol.“

„A čo ja?“ opýtala sa ako dieťa a pri tom sa chvela vo svojom župane, hľadiac naňho veľkými, vystrašenými očami. „Neopúšťaj ma,“ plakala. „Nenechávaj ma svetu, ktorého súčasťou nie si aj ty.“

„Miguel sa nemôže vrátiť. Je mŕtvy.“

„Starí občas priviedli mŕtvych k životu!“ Jej oči zablýskali a potom zmäkla a sklopila zrak. „Oni to budú vedieť, m’ijo.“

„Neprivedú naspäť Miguela, tvojho syna, ani keby on s tým súhlasil. Bude len dosnívaný sen, pokúšajúci sa prežiť v umierajúcom tele.“

„Aha… tak možno by si súhlasil!“ vyštekla jeho matka víťazoslávne. V jej očiach znova vzplanul oheň a on cítil, aké silné je pokušenie horiace za ním.

„Sarita, toto odo mňa nežiadaj…“

„Dostanem ťa naspäť! Dostanem, alebo –“

„Alebo čo – alebo umrieš? Urob to hneď! Poď teda domov so mnou!“

„Nie som pripravená takto bezútešne sa vzdať!“

„Matka, ty nepočúvaš.“

„Tak sa vráť a prinúť ma počúvať ťa. Vráť sa a nauč ma, čo sa nechcem naučiť.“

Miguel si vzdychol. Zneužívala slová, aby ho ohla, tak ako vždy. Nikdy nebolo jednoduché vyhrať nad ňou v hádke. Sarita bola jeho učiteľka, jeho trpezlivý majster a teraz bolo pre neho náročné nereagovať ako žiak. Sťažka sa oprel o kmeň stromu a zameral pozornosť na veľkú, jagavú guľu, vznášajúcu sa nad horizontom, ktorá niektoré sny vítala a iné opúšťala.

„Tvoj sen už začína blednúť,“ pritlačila Sarita, sledujúca jeho pohľad. „Je to tragédia. Tvoji synovia bez teba nie sú dosť silní… tvoji žiaci sú slabí a sebeckí.“

„Na tom nezáleží, Sarita. Sú šťastnejší, než bývali predtým. Svet je šťastnejší.“ Obrátil sa k nej s výrazom spokojnosti.

„Kto ti dal život?“ vybafla. „Kto ťa učil a cvičil a pripravoval, aby si mohol zviesť aj samotnú matku Zem?“

„Ty, madre,“ odpovedal pokojne. Vedel, čo bude nasledovať. Bude ťažké povedať jej nie, tak ako vždy bolo ťažké odporovať ženám jej typu. Rátala s tým.

„Poslúchni svoju matku. Čas sa kráti a ja sa bez teba nevrátim.“

„A ja ťa žiadam, aby si sa pripojila ku mne, Sarita. Pre teba tu už nezostáva nič okrem fyzického utrpenia. Môžem ti ho ušetriť.“

„Nerob zo mňa obeť!“

Miguel si ju pozorne premeral. Ona nebola obeť. Bola to žena, opovrhujúca plienením času a dobrovoľne sa nepostaví ani zoči-voči koncu. Už päťdesiat rokov spolupracovali ako dve deti vymýšľajúce hry – v tomto prípade hry, ktoré menili sny ľudských bytostí. Ak tu nebude on, nikto jej podobný nezostane na tomto svete… ale rozumela, akú cenu by muselo zaplatiť jeho telo, aby sa mohlo vrátiť späť? Dokázala si predstaviť jeho obrovské fyzické bolesti? Čosi sa v ňom premiešalo a cítil, ako sila jeho lásky začína meniť sen. Pozrel sa matke do očí, a keď s ňou hovoril, starostlivo volil slová.

„Ak bude toto telo žiť, madre, bude potrebovať moju prítomnosť; ale bude tiež potrebovať aj niečo zo starej štruktúry.“

„Nebola som to ja, kto ťa učil o ľudskej forme?“

„Nijaká forma už nezostala – nijaký systém viery.“

„Také veci sa dajú vrátiť!“

„Kto bol Miguel, Sarita? Ako sa môže zotaviť, keď na tú otázku nejestvuje odpoveď? Sú iba spomienky, ktoré môžu ukazovať cestu. Spomienky klamú a menia sa s každým mihnutím oka. Toto je práca pre majstra a musíš na ňu použiť všetku svoju múdrosť.“

„Isteže!“

„Musíš zachytiť dôležité udalosti. Musíš obnoviť citové spojenia, ktoré boli rozpustené. Musíš odstaviť svoje očakávania a vidieť veci také, aké sú. Spomienky možno tvoju cestu nasmerujú, ale nikdy od nich nečakaj pravdu.“

„Dajú mi teba!“

„Tesne, ale vedľa. Dajú ti to, čo si myslíš, že chceš, ale nie pravdu. Budeš sa musieť cez ne prerezávať ako chirurg a vyberať okamihy, ktoré robili Miguela tým, kým bol. Hovorím okamihy, Sarita… okamihy, ktoré možno neutkvejú ľahko v pamäti, ale ktorých význam všetko zmenil.“ Znova vzdychol, cítiac k matke obrovskú lásku. „Za predpokladu, že mozog nebol poškodený. Miguelova myseľ musí znova podstúpiť výzvu rozoznať lži a obnoviť vedomie pravdy. Si si istá, že chceš, aby znova čelil tej výzve?“

„A teda?“ povedala netrpezlivo, zámerne ignorujúc jeho otázku. „Ako sa dajú obnoviť tie veci, tie okamihy?“

„Neviem, či sa to dá,“ pozrel sa na ňu Miguel s úsmevom. „Máš nákupnú tašku, ako vidím. Chcela si si ma do nej strčiť?“

„Možno aj!“

„Zdá sa, že už teraz je plná…“

„Pozri!“ zvolala, hlas chrapľavý od rozprávania. Všimol si jej obnovené nadšenie a nechal ju, nech hovorí. „Priniesla som zvyčajné nástroje nášho remesla. Mohli by sme spolu urobiť obrad… tak ako sme to robievali. Priprav sa, hijo. Očisti sa a privolaj k nášmu dielu sily života.“

Miguel nezareagoval. S jednou rukou na kolene a očami žiariacimi záujmom trpezlivo pozoroval svoju matku, ako sa nakláňa nad taškou plnou pokladov. Kedysi bol šamanom a vedel, čo bude nasledovať. Čas na triky už pominul, ale ako jej to mohol povedať?

Sarita začala z tašky hrdo a s novým nadšením vyťahovať jednotlivé predmety. Že by práve so svojím spoluhráčom vymysleli novú hru? Je možné, že šťastie je znova na jej strane? Pocítila blízkosť predkov a usmiala sa. Z ťažkej tašky vytiahla bubienok a položila ho na zem, paličku zabalenú v obradnej červenej stuhe starostlivo položila naň. Z malého vrecúška vytriasla súpravu aztéckych kariet a úhľadne ich rozložila na koži bubna a napokon k nim priložila nádherné orlie pero. Potom zapichla pri bubne trojnožku s nádobou, v ktorej bolo drevené uhlie a kadidlo. Spokojná s tým, že vytvorila základ pre všetko ostatné, čo malo nasledovať, siahla do tašky po svoje vzácne ikony a jednu po druhej ich začala vykladať na konár stromu.

„Pochopiteľne, začneme Synom Panny!“ Na hrubý konár pozorne postavila sošku Ježiša. Bola z keramiky, jemne vypracovaná, zobrazujúca Pána s jahniatkom v náručí. Po ňom vybrala Pannu Máriu s roztvoreným náručím v póze nanebovstúpenia. „No prosím, Matka a Syn zjednotení,“ vydýchla Sarita a vyhlásenie doplnila tichou modlitbou.

Miguel v tichosti sledoval, ako dokončila modlitbu a potom váhala, očividne neistá, čo urobiť ďalej. Zovrela pery a znova sa nahla nad tašku. Po niekoľkých sekundách hlučného prehrabovania sa vystrela, v oboch rukách držala mosadznú sošku sediaceho Buddhu. Pozrela sa na syna, akoby čakala reakciu.

„A prečo nie?“ povedala. „Je taký pyšný, že by nepomohol kolegovi učiteľovi?“

„Nie je pyšný, aj keď má dôvod, aby bol,“ povedal Miguel pokojne a kývol hlavou smerom k svetlám, blikotajúcim nad ním. „Jeho odkaz stále ovplyvňuje sen ľudstva.“

„Presne tak!“ Starena vyložila sošku na strom a umiestnila ju na spoj dvoch konárov. Zatvorila oči a znova zamrmlala modlitbu, tentoraz asi k samotnému Bodhisattvovi. Spokojne si vzdychla a znova siahla do tašky. Teraz našla jemnejšiu sošku, zabalenú do hodvábnej látky. Bola to čínska bohyňa, nádherne vyrezaná zo svetlého jadeitu. Sarita pár sekúnd uvažovala a potom ju umiestnila vedľa Panny.

„Matka počuje plač svojich detí. Ozve sa im.“ Pozrela na dve ženy, s pôvabnou vznešenosťou stojace pod svetlom sveta živých, a usmiala sa. „Matka sa ozve.“

Potom nasledovala ďalšia mosadzná postava – toto bola prepracovaná verzia bohyne vojny Kálí. Miguelovi napadlo, koľko domácností musela jeho matka vyplieniť, aby naplnila svoju tašku fetišmi. Dosť pochyboval, že pozná mená týchto bohov a tým menej ich význam.

„Čo povieš?“ poznamenala Sarita. „Vyzerá ako bojovníčka, ale nechcem, aby si myslela, že naším zámerom je smrť.“

„Smrť nepotrebuje zámer, Sarita.“

„Jej pomoc asi nebudeme potrebovať,“ povedala neisto.

„Možno budeme,“ povedal rovnako. „Veď vidíš, že sú aj väčšie veci ako smrť, s ktorými treba bojovať.“

Sarita sa pozrela na syna, akoby celkom nerozumela. Opätoval jej pohľad a pocítila rozrušenie, ktoré ju skôr zmiatlo ako upokojilo. Rýchlo sa pozrela inam, vzala igelitovú tašku a potriasla ňou. Na dne ešte čosi bolo. Chytila to a vytiahla s pokrčením pliec a povzdychom. Bola to plastová figúrka Pepka námorníka, s fajkou v ústach a veľkými hrčami svalov. Toho našla v zásuvke jeho bielizníka.

„Teraz sa už môžeme rozprávať!“ zvolal jej syn so smiechom. „Som, kto som!“

Sarita sa spokojne usmiala. Zmysel tej hlúpej hračky jej unikal, ale správne predpokladala, že ho poteší. Odtiahla vysušené ruky a nervózne ohmatala bavlnený župan. Čo ešte? Natrafila na vrecko a vytiahla náhrdelník, striebornú reťaz so židovskou hviezdou. Zavesila ju na konárik a rozhojdala. Potom zo svojho krku stiahla zlatý krížik a prevesila ho na ten istý listnatý konárik. Dve retiazky sa krútili a ligotali v nadreálnom svetle, drobné ohnivé iskričky z nich vyletovali do horných vetví stromu. „Starí bohovia, mladí bohovia. Aký je medzi nimi rozdiel?“ zašepkala.

„Prečo sa vôbec zapodievať bohmi?“ spýtal sa jej syn. „Prečo privolávať svätých a predkov? Načo vôbec niekoho z nich privádzať na rokovanie matky so synom, teba so mnou?“

„Potrebujeme pomoc...“

„Ty potrebuješ vieru, ale nie v nich.“

„Tak teda... v čo?“

„Je možné, že ty sa ma na to pýtaš?“

„V teba mám veľkú vieru, jahniatko moje.“

„Nie vo mňa. Ver v seba. Tá viera ťa sem priviedla, ukázala ti cestu ku mne. Viera je samotný život, dýcha cez hmotu a oboch nás dáva do pohybu.“

„Ty sa vôbec nehýbeš.“

„Nie? Neprejavil som pohnutie?“ Vrhol na matku rezignovaný pohľad a potriasol hlavou. „Nechaj tu tie veci, ale tašku si vezmi. Pred tým, ako ju hodíš naspäť do komory, čaká ju práca bojovníka.“

„Akú prácu treba teraz urobiť?“

„Vráť sa na začiatok, Sarita. Tvojmu zámeru možno poslúžia spomienky. Buď múdra, mamá. Vyberaj tie dôležité, nie len tie nezabudnuteľné. Keď sa ti vybaví aj tá posledná, získaš to, čo chceš.“

„Ako budem vedieť, ktorá je posledná?“

„Získaš to, čo chceš.“

„Ach. A začiatok?“ spýtala sa, obzerajúc sa divoko po opustenej krajine. „Kde...?“ Zastala, keď očami spočinula na strome v diaľke. „To je čo? Ďalší strom?“

„Kópia.“

„A kto tam sedí na konári? Kópia môjho syna?“

„Podvodník iného typu. Ten, čo žije v tamtom strome, pozná cestu naspäť do ilúzie. Porozprávaj sa s ním, mama.“

Sarita sa pozrela naprieč pustatinou k stromu v diaľke. Bol zahalený tieňom, ale mal svietivé farby ako tento. No nič sa tam nehýbalo. Nič nežiarilo a jeho tiene sa nepohrávali s lúčmi svetla. Zdalo sa, že medzi jeho konármi nie je nič živé. Bola fascinovaná. Musela zámerne, vedome odvrátiť zrak a zamerať svoju pozornosť späť na syna, tu na jeho Strome života, kde sedel a jeho silueta sa odrážala na pozadí jagavých farieb Zeme.

„A toto, syn môj, toto nie je ilúzia? Toto miesto, tento okamih, tento košatý strom a slová, ktoré tu hovoríme?“

„Tvoja cesta sa začína tam, Sarita,“ povedal ticho, s letmým pohľadom na vzdialený strom. „Ak ma za každú cenu musíš mať naspäť, toto bude tvoje prvé vyjednávanie. Ako vždy, never ničomu, čo počuješ, ale počúvaj.“

Z konára nad sebou odtrhol ďalšie jablko a začal ho leštiť okrajom županu. S chuťou si odhryzol a keď žul, sladká šťava mu tiekla po brade, zatiaľ čo zdvihol pohľad k čiernej oblohe a s úžasným pôžitkom sa zubil na obraz planéty, z ktorej žiarili sny.

Sarita sa usmiala s ním, teraz sebaistá, keďže pocítila, ako sila jej zámeru posúva dopredu čas a okolnosti. Nebolo to po prvý raz, že jej syn sa podvolil jej vôli. Ak všetko dobre pôjde, nebude ani posledný. Ale teraz mala pred sebou úlohu. Nikto okrem nej ju nemohol splniť, bez ohľadu na to, koľko hodín strávili jej deti modlením a hudbou. Odvrátila sa od Miguela, vzala svoju prázdnu tašku a znova sa pustila kráčať, tentoraz k tomu čomusi, čo sa skrývalo v tieni veľkého stromu v diaľke.

Bolo úplné bezvetrie. Nad tichou krajinou s baldachýnom oblohy hroziacej búrkou sa neozýval jediný zvuk. Uvažovala, ako je možné, že nepočuje neúnavný rolendrok, ktorý stále hral v hlave jej syna. Rolendrok? Rokenrol? Tak či tak, už bol preč. Osamela, ale nie nadlho. Zľahka pohojdala svojou igelitkou, akoby sa tým gestom bránila pochybnostiam. Taška bude čoskoro plná a ona bude mať čoskoro znova svojho syna – živého, vo svojom náručí.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

1