Tony Crabbe

PROČ NIKDY NESTÍHÁM

Jak najít rovnováhu mezi prací a soukromím

Ukázka z elektronické knihy

Tony Crabbe: Proč nikdy nestíhám

Copyright © 2014 by Tony Crabbe

First published in Great Britain in 2014 by Piatkus

Translation © 2015 by Ivana Dirk Lukačovičová

Cover © 2015 by Emil Křižka

Czech edition © 2015, 2015 (elektronická verzia) by NOXI, s. r. o.

ISBN 978-80-8111-240-9

www.noxi.cz

Poděkování

Tatínku, děkuji ti za „procházku kolem ohrady s ovcemi“, která mě zachránila od šedivého života čísel. Díky mamince za to, že mi byla oporou a bezpečným zázemím (a za její makarony se sýrem, nejlepší na světě). Nedovedu si představit lepší rodiče a hezčí dětství.

Díky, Paddy, že ses vždy první zeptala a neustále mě povzbuzovala. Barry, byl jsi inspirací a katalyzátorem pro mne i mnoho dalších. Oba jste se stali víc než tchyní a tchánem, byli jste přáteli. Díky za vaši fantastickou podporu Dulcii, dětem i mně – bez vás by nebylo možné těch několik posledních let zvládnout.

Martine, Pete, Fiono, Dougu a Gerry: pro mne jste ti nejlepší! (Pete, mimochodem, tohle je jediná část knihy, kterou si musíš přečíst). Mám vás všechny rád drsným mužským způsobem a opravdu se těším na naše další každoroční dobrodružství rodiny Crabbů. Taktéž doufám, že díky této knize získám jinou přezdívku než brambora.

Dame, díky za pozvání na konferenci, kterou všechno začalo; ale nejvíc děkuji za to, že jsi byla dobrou přítelkyní a spoluúčastnicí všeho, co jsem prožíval. Shivo, jak bych mohl pokračovat, kdybych neměl možnost si s tebou popovídat jako se spřízněnou duší o tom, jak je těžké psát.

Dome a Kate, děkuji, že jste mi dovolili pít váš čaj a psát první polovinu této knihy ve vaší zahradní besídce/tělocvičně: bylo to perfektní místo na psaní, protože jsem se tam vždy cítil vítán a jako doma.

Sue, Justin, Ali a Clair, díky, že jste si vybraly tak moudře své partnery. Díky též Duncovi a Claire za to, že drží vlajku Yorkshiru stále vysoko.

Vřelé díky všem v nakladatelství Little, Brown. Práce s vámi byla opravdovým partnerstvím. Díky Timovi Whitingovi, že mi věřil, usměrňoval mé myšlenky a přeměňoval mé počáteční nesouvislé nápady v něco mnohem cennějšího. Zoe Bohmová – děkuji za to, že jsi byla obdivuhodnou, do poslední chvíle trpělivou redaktorkou –, spolupráce na této knize mi byla vskutku potěšením. A Alison Sturgeonové děkuji za korektury. Netuším, jak jsi to všechno zvládla s takovou rychlostí a samozřejmostí; ty a Zoe jste vybrousily z hrubého kamene diamant.

Jacku, díky za všechny otázky a za to, žes měl odvahu jít svou vlastní cestou: jsi výjimečnou osobností a mohu se od tebe ledacos naučit. Bene, díky, že skáčeš po ulici, i za tvůj smysl pro humor – vždycky mě rozesměješ. Sereno, díky, že jsi taková princezna, má milá holčička: temperamentní, mazlivá. Jsem ten nejšťastnější otec, že vás mám – naplňujete můj život radostí. Děkuji, že jste měli se mnou a touto knihou trpělivost. Jsem na vás všechny moc pyšný – není divu, že mým oblíbeným číslem jsou tři.

Ze všech nejvíc jsem vděčný tobě, Dulcie. Vedla jsi mě, přemlouvala a byla jsi motivací pro celý tento projekt. Jako všechny naše plány i tento jsme uskutečňovali ve dvou – protiklady yin a yang spojené společným cílem. Kvůli této knize ses mnohého vzdala, a hodně toho na sebe vzala. Kdyby nebylo tebe, nikdy bych tuto knihu nenapsal: nejenže jsi mi umožnila psát, protože jsi dělala všechno ostatní, tvůj bystrý obchodní rozum mě celá léta vedl a dovedl až sem a pomohl mi najít vlastní cestu. Tuto knihu věnuji tobě, nejlepší přítelkyni a spřízněné duši. Jsi má manželka, má láska, můj život.

PŘEDMLUVA

JAK SE ZBAVIT PŘEPRACOVANOSTI

„Jak už řekl Buddha před dvěma a půl tisíci lety… všichni jsme zešíleli.“1

Albert Ellis (považovaný za druhého nejvlivnějšího psychoterapeuta v dějinách, 1913–2007)

Jak dlouho trvá, než si každé ráno přečtete své první e-maily? Krátce potom si dáte první kávu a tím začne váš rušný den. Na cestě do zaměstnání moudře využíváte čas probíráním dalších e-mailů a hlasových zpráv, občas někomu zavoláte. Ve spěchu dorazíte do práce, jdete z jedné schůze do druhé, od jednoho úkolu k druhému; žonglujete s nimi, permanentně na něco odpovídáte a něco vyřizujete. Zdá se vám, že za jedním požadavkem okamžitě následuje další; topíte se v nich, ale nesmíte to přiznat. Tak se plahočíte, stále rychleji, hlavu se snažíte držet vzhůru a pracujete, pracujete, pracujete.

V jistém okamžiku odejdete z kanceláře, ale pokračujete v práci doma. Máte báječnou rodinu, která vás ovšem také zatěžuje a rozptyluje. Večer dělíte pozornost mezi své blízké a práci, občas pošlete e-mail z tabletu a kvůli všemu hned vylítnete. Samozřejmě víte, že byste se vlastně měli odreagovat a užívat si času tráveného s milovanými osobami, ale máte toho momentálně tolik na práci. Nakonec to všechno děláte pro ně.

Snažíte se odpočinout si s vínem před televizí, a když jdete spát, cítíte se vyčerpaní (ještě naposled se podíváte na telefonu na e-maily). Spíte neklidně, protože váš mozek i nadále pracuje a topí se v obavách. Ráno se vzbudíte neodpočinutí.

Nemůžete se zbavit pocitu, že selháváte jako partner, rodič a přítel; nejste schopni držet krok a vykonávat práci tak, jak byste chtěli; nedaří se vám žít, jak jste si vždy přáli. Cítíte se tak trochu prázdní, zranitelní a bezmocní.

Pak zazvoní budík, vy se natáhnete a přečtete si první došlé e-maily…

Přepracovanost

Nechte mě vysvětlit, co si představuji pod slovem přepracovanost (protože tahle kniha není manifestem lenosti). Přepracovaností myslím frenetické, neustálou pozornost vyžadující řešení mnoha úloh najednou, jež nás v životě přetěžuje. Znamená to být stále v pohotovosti, pravidelně se dívat na telefon a řešit jednu úlohu za druhou. Takové žonglování, přepracování a spěch tvoří velkou část našeho denního programu. Všechno je naléhavé, nejsme schopni se rozptýlit a nakonec jsme naprosto vyčerpaní.

Přepracovanost je špatná pro zdraví

Stres má jasnou biologickou funkci: připravuje nás k akci. Ve skutečnosti může sloužit pro zlepšení výkonu – ale jen do jisté míry. Stres sám o sobě není špatný. Avšak mnozí z nás se v případě, že mají pocit převálcování stále novými úkoly, donutí k nadlidským výkonům ve vytrvalosti i produktivitě. Když chceme zvládnout všechno, co si myslíme, že zvládnout musíme, krmíme se stresem (a kofeinem). Nutíme se zůstat dál a dál v pohybu, obáváme se, že upustíme míč; jen zřídka se zastavíme; jen zřídka dobíjíme baterky. Bičujeme se k dalším výkonům. Ale tělo není stvořeno k tomu, aby bylo pořád v pohybu, není naprogramováno na permanentní přepracovanost. Potřebuje přepnout mezi aktivním a pasivním stavem: zažehnout se do bdělého stavu podporovaného adrenalinem, a pak vychladnout a uklidnit se. Honička přepracovaných lidí však není příležitostná, není prokládaná obdobími klidu a ticha; přepracovanost je trvalá. Nepřetržitě jedeme kupředu plnou rychlostí. Když však neumožníme pulsování mezi zapnutím a vypnutím, nemůžeme se zotavit. Tím je způsobeno „alostatické zatížení“ neboli kumulativní stres, který se dá popsat též jako zrychlené opotřebování těla a mozku.

V Japonsku existuje slovo pro následky přepracování: karoši, což znamená smrt z přepracování. Ke karoši dochází, když chronická únava pocházející z dlouhé pracovní doby a neustálého stresu vede k infarktu a onemocnění srdce. Pro většinu z nás je výsledek alostatického zatížení způsobeného přepracovaností mnohem méně dramatický, ale přesto špatný: když jsme „pořád zapnutí“, důsledkem je snížení výkonu, omezení paměti a zvýšení zdravotních rizik všeho druhu: kardiovaskulárních chorob, poruchy imunitního systému a dřívějšího úmrtí. Jeden z odborníků v USA odhadl, že asi 60–90 procent všech návštěv lékaře je spojeno se stresem.2

Přesto všechno je šílenství stálého stresu celosvětově na vzestupu. 75 procent obyvatel Číny se domnívá, že se u nich stres v posledních letech zvýšil, a na celé zeměkouli skoro polovina pracujících cítí, že jejich stres vzrostl v minulém roce^3. V Mexiku, Rusku a Brazílii prohlašuje asi 70 procent žen, že jsou většinu času ve stresu^4.

Přepracovanost je špatná pro vztahy

Prvními oběťmi naší přepracovanosti jsou naši nejbližší a nejdražší. Předpokládáme, že budou mít porozumění, takže jim věnujeme méně času, méně pozornosti a dokonce méně lásky. Ve většině případů tato deprivace vztahy nezabije, ale zanechává u členů rodiny pocit prázdnoty a užírá je zevnitř. Například ve Spojených státech je 69 procent rodičů přesvědčeno, že jejich život plný práce a stresu nemá dopad na děti; avšak 91 procent těchto dětí s tím nesouhlasí – cítí se oběťmi křiku, nepřítomnosti a nesoustředěnosti rodičů^5. Jižní Korejci, kteří pracují déle než obyvatelé jiných zemí, jsou dokonce příliš zaměstnaní, aby vůbec děti měli; Jižní Korea má nejnižší procento porodnosti ze všech zemí OECD. „Vychovávat děti, když nemáte život pod kontrolou, cítíte se nervózní a prázdný, je problém,“ napsala novinářka Kim Young-Hwan^6. Jižní Korejci jsou však také první na světě v procentu sebevražd. Rovněž v Indii zápasí zaneprázdnění rodiče, aby našli čas pro své děti. Podle jedné studie zde otcové mluví s dětmi průměrně jen sedm minut a matky jedenáct minut denně^7.

Přepracovanost je špatná pro štěstí

Ten, kdo věnuje veškerý čas dosažení úspěchu, často předpokládá, že víc peněz, víc hmotných statků a vyšší společenský status mu zlepší život; že stojí za to vzdát se jiných hodnot, vztahů a zdraví po dobu, kdy se o zlepšení života snaží. Ale je to hloupý předpoklad. Za prvé, výzkum ukázal, že dosažení těchto cílů má jen malý vliv na naši spokojenost^8. Za druhé, věci, které obětujeme – vztahy, smysl života a zdraví – jsou jedinými hodnotami, jež nás mohou učinit šťastnými. Za třetí, lidé, kteří se soustředí jen na vnější hodnoty – peníze, hmotné statky a status –, jsou nešťastnější a méně zdraví než lidé zaměření na hodnoty, které jinak přepracovanost zabíjí: vztahy, osobní růst nebo pomoc společenství^9.

Přepracovanost je špatná pro kariéru

Doba průmyslové revoluce se soustředila na produktivitu, na stále efektivnější a rychlejší výrobu zboží, v ideálním případě i kvalitnější. Nejdůležitější byla aktivita. Úspěch měli ti, kteří pracovali nejpilněji a nejproduktivněji. V naší době, kdy se zvýšil počet informací, možností komunikace a tím i množství práce, se rovněž zvětšil počet nástrojů naší efektivity. Poprvé v historii můžeme pracovat kdekoliv a kdykoliv – a taky to děláme. Tím jsme se však stali otroky a jsme tak přepracovaní, že nejsme schopni zvednout hlavu a dělat věci, které by opravdu změnily náš život a naše podnikání. Stali jsme se sami komoditami, které produkují co možná nejvíc hmotných statků. Ale ve světě nadbytku není důležitá kvantita; možná že není důležitá ani kvalita. Jediné, na čem záleží, je pozornost a diferenciace: prosadí se pouze lidé, kteří jsou schopni přerušit šílenství věčné aktivity a upozornit na sebe. Toho nedocílíte, když se budete stále jen dívat k zemi.

Přepracovanost je špatná pro podnikání

Nedávný výzkum IBM^10 provedený mezi více než 1500 generálními řediteli z celého světa identifikoval, že největší jedinečnou výzvou, které budou firmy v nadcházející dekádě čelit, je zvyšující se spojitost globálních trhů. Tyto firmy byly původně založeny pro podnikání, v němž se problémy pitvají a analyzují, kde svědomití zaměstnanci musí plnit dlouhodobé strategické plány a kde všichni vědí, co mají dělat. Pracovníci ve vedoucích funkcích se však obávají, že jejich firmy nejsou zařízeny pro svět, jenž se neustále mění a kde je všechno vzájemně propojeno. Objevují se nové problémy, které nemohou být vyřešeny pouhým vylepšením nebo přijetím starých řešení.

Když se v průzkumu vedoucích pracovníků zeptali, jaká schopnost je nejžádanější pro úspěch v nových tržních podmínkách, zvolili zvláštní slovo, které se dříve v lexikonu podnikání nevyskytovalo: „tvořivost“.

V nastávajícím desetiletí bude pro úspěch rozhodující schopnost reagovat na nové výzvy opravdu novátorskými a užitečnými řešeními. Firmy potřebují, aby se zaměstnanci zastavili, podívali se na věci z odstupu, představili si nové možnosti a vytvořili úplně nová řešení. Stručně řečeno, je třeba, aby lidé přemýšleli. Firmy potřebují, aby lidé vzhlédli od seznamů toho, co ještě mají udělat, identifikovali a vyřešili nově vznikající problémy a vytvářeli neobvyklá řešení. Problémem je, že na zamyšlení musí mít člověk čas, a představivost je to poslední, co zoufale zaneprázdnění pracovníci vlastní. Zaměstnanci musí denně zodpovědět příliš mnoho e-mailů, zúčastnit se příliš mnoha schůzí a splnit příliš mnoho úkolů.

Proč si myslíme, že jsme přepracovaní

Cítíme, že jsme přetížení, na náš čas jsou kladeny stále větší požadavky: e-mailová schránka a seznam úkolů přetékají, obrovské množství lidí od nás očekává spoustu věcí a firma, kde pracujeme, se snaží dokázat stále víc se stále menším počtem lidí. Říkáme si „napřesrok to bude lepší“ – ale spíše v to doufáme, než abychom tomu opravdu věřili. Tlak neustává, ani když se vrátíme domů a najdeme zdánlivě nekonečný seznam úkolů a povinností, které nás čekají.

Proč jsme přepracovaní ve skutečnosti

•Nedostatek kontroly: vzdáváme se kontroly a cítíme se bezmocní, když čelíme příliš mnoha úkolům.

•Nedostatek volby: jsme příliš líní, abychom přemýšleli o alternativách; přepracovanost se zdá nejjednodušším řešením.

•Nedostatek vymezení: hranice času a prostoru, které oddělovaly práci od soukromého života, zmizely; nedocílíme vlády nad svým životem, pokud se nenaučíme tuto hranici znovu vybudovat.

•Nedostatek soustředění: soustředíme se víc na přepracovanost jako strategii úspěchu než na věci, které by opravdu přinesly výsledek; z toho důvodu se ocitáme v defenzivě.

•Nedostatek životního smyslu: když jsme přepracovaní, izolujeme se od toho, co je pro nás opravdu důležité; cítíme prázdnotu a zaplňujeme ji ještě větším přepracováním.

•Nedostatek sebedůvěry: cítíme úzkost, a proto se stahujeme do obranné pozice, zaujímáme přístup přepracovaného, místo abychom si vytvořili pozitivnější a individuálnější přístup.

•Nedostatek sebereflexe: víme, že bychom měli žít a pracovat jinak; ale dny, týdny, měsíce a roky ubíhají a my nejsme schopni udělat potřebné změny. Život nás míjí, naše vztahy chřadnou a kariéra se nerozvíjí – ne proto, že bychom nevěděli, co by bylo třeba dělat, ale proto, že to nerealizujeme.

Přepracovanost není to nejdůležitější. Máme skutečně hodně práce, ale víra, že jste přepracovaní, protože toho musíte tolik stihnout, je falešná a nikam nevede. Přepracovanost je normální reakce na svět nadbytku, ale není to jediná možná reakce.

Svět nadbytku

Žijeme ve světě nadbytku, kde je všeho příliš: příliš mnoho práce, příliš mnoho informací a příliš mnoho nejistoty. Za stejnou dobu, za kterou jste přečetli prvních pár odstavců této knihy, bylo posláno dvě stě milionů e-mailů. Za poslední minutu byl na YouTube nahrán objem dat, který vystačí na tři dny. Za poslední vteřinu deset lidí objevilo internet a poslalo svůj první e-mail, čímž začali přispívat k přepracovanosti ostatních. Žijeme v době, v níž vláda počítačů a rychlost internetového spojení vzrůstají exponenciálně zároveň s prostým růstem množství informací a zábavy. David Foster Wallace, který získal za své romány několik cen a patří ke kronikářům moderní doby, popsal naše prostředí jako „totální hluk“11, v němž jsme stále bombardováni „překypující statickou elektřinou“ informací, komunikace a volby bez hranic. V tomto světě nadbytku jsme zároveň přemrštěně stimulováni i znuděni; cítíme bohatství i prázdnotu; přes veškerou komunikaci jsme často izolováni a osamoceni.

Pro pracovníky v informatice se dá minulých dvacet let připodobnit k fontáně s vodou, ze které se stala požární hadice. Prostou pravdou je, že zlepšením našich nástrojů se zlepšila produktivita – a my více vyrábíme. Usnadnila se komunikace – a my více komunikujeme. Svět se stal mezinárodním a stále větší počet lidí se zapojuje do globální diskuze. Nové technologie zvyšují efektivnost a podniky očekávají vyšší výsledky s nižším počtem pracovníků. Jako jednotlivci se však cítíme stále nejistější a schováváme se za ochranné silové pole naší přepracovanosti. Každý náš čin, každý e-mail, který pošleme, má důsledek pro někoho dalšího. Takže všichni jsme schopni pracovat ještě víc; vytváříme víc práce pro ostatní, kteří obratem pracují také víc; což znamená, že my všichni na sebe klademe další a další požadavky.

Nemůžeme změnit, že je všeho nadbytek

Musíme se smířit s tím, že stav nadbytku, stav, v němž je všeho příliš, tu zůstane a bude se každým rokem zhoršovat. Růst této zátěže se nedá zastavit. Každým rokem budete dostávat více elektronických sdělení, budete vystaveni více informacím a očekává se od vás, že to všechno zvládnete. Zcela jistě dostanete v příštím roce ještě více e-mailů. Nikdo z nás nemůže vrátit technologické hodiny o třicet let zpátky a je nepravděpodobné, že by podniky začaly říkat: „Jen si odpočiňte. Nepracujte tolik.“ Musíme najít jiné řešení.

Veškeré dějiny lidstva jsou dějinami nedostatku. Když máme něčeho příliš málo, snažíme se získat víc. Ať už jde o jídlo, další hmotné statky nebo informace, vyvíjíme úsilí a snažíme se jich dostat co nejvíc. Totéž se odehrává na pracovišti. Hlavním principem zemědělství, průmyslu a práce v administrativě vždy byla produktivita. Takže hrajeme hru „čím dál tím víc“. V práci přepokládáme, že uspějeme, když pošleme víc e-mailů, víc vyrobíme a budeme déle pracovat. V osobním životě cítíme, že budeme šťastnější, když budeme víc vlastnit, vydělávat a mít vyšší společenský status. Absolutně se mýlíme v obou případech. Strategie „ještě víc“ ve světě nadbytku už nefunguje ani v profesním ani osobním životě.

Jak překonat přepracovanost

Domnívám se, že už je jasné, že chci přeformulovat způsob, jak mluvíme o tom, že jsme přepracovaní; chci přepracovanost vytlačit na okraj a zničit ji jako značku. Ale ještě víc mě zajímá pozitivní stránka. Co se stane, když „přepracovanost“ překonáme?

Protikladem přepracovanosti není odpočinek, protože také v mimopracovní době se zmítáme mezi rodinnými závazky, sociálními sítěmi a digitální konzumací. Protikladem přepracovanosti v dnešním světě je trvalá soustředěná pozornost: hluboká angažovanost v rozhovorech a činnostech, na kterých nám opravdu záleží. Musíme si udělat čas k přemýšlení, rozjímání a využití okamžiku.

Existují čtyři hlavní způsoby, jak překonat přepracovanost, které chci zkoumat ve čtyřech hlavních částech této knihy. Jedná se o strategie, jak bojovat proti přepracovanosti, jež štěpí naši pozornost. Cílem je, abyste tyto strategie uplatnili.

Vláda nad životem

Lidé se naučí cítit bezmocní, když jsou stále podrobeni nepříjemným věcem, nad nimiž nemají žádnou kontrolu. Po čase se vzdají pokusů změnit něco nebo uniknout z nepříjemné situace (i kdyby se k tomu vyskytla příležitost); snaží se jen se situací stoicky vypořádat. Přepracovanost je poháněna vědomím bezmoci; pocitem, že člověk ztratil kontrolu; všichni dělají totéž… takže se jen snažíme dál pokračovat.

K vítězství nad přepracovaností je třeba znovuzískat vědomí, že svůj život ovládáme. Abychom toho dosáhli, musíme se zabývat dvěma hlavními příčinami přepracovanosti: nedostatkem kontroly a nedostatkem volby. Domnívám se, že tyto faktory jsou nejdůležitější; pokud se s nimi nedokážeme vypořádat, nepostoupíme kupředu. Tento oddíl vám ukáže, jak znovu vybudovat pocit kontroly nad vlastním životem; jak převzít odpovědnost za volbu, jak chcete žít a co dělat; a ukáže vám, jak vytvořit hranici, která vás ochrání od záplavy požadavků a informací.

Soustředění

Jedna z hnacích sil přepracovanosti pramení přímo z aplikace pracovní etiky průmyslové doby na dobu, kdy už je všeho nadbytek: neutuchající snaha o zvyšování osobní produktivity zvýšenou činností a výkonností. Když takto postupujeme, neodvratně dáváme přednost hmotným statkům, místo abychom se soustředili na důležité věci, které mohou opravdu něco změnit. Ve světě nadbytku však mít úspěch neznamená víc vyrábět, ale docílit změny. Dokud budeme hrát hru „všeho pořád víc“, hrajeme nesprávnou hru.

Prospívat znamená víc než jen dosáhnout rovnováhy mezi pracovním a soukromým životem a nenechat se zahltit úkoly. Prospívat znamená být v zaměstnání také úspěšný. Tato část do hloubky probírá, jak toho dosáhnout, a navrhuje alternativy k přepracovanosti jako standardu. Popisuje tři klíčové sféry, jak vyvinout v zaměstnání strategii, která se nespoléhá na přepracovanost jako standardní značku. Podrobně se budeme zabývat aplikací obchodní strategie ve vašem povolání; využijeme znalostí, které máme o mozku, ke zlepšení schopnosti přemýšlet a soustředit se, abyste dosáhli změn ve vaší firmě a odlišili se.

Angažovanost

Přepracovanost může způsobit, že se vzdálíme lidem, hodnotám a činnostem, na nichž nám záleží. Nedochází k tomu náhle, je to důsledek stálého nedostatku pozornosti věcem, které jsou pro nás důležité, ať už se jedná o naše nejmilejší, o hodnoty nebo volný čas. Když se vzdáte těchto aktivit, snižujete svou schopnost obnovy energie a pozitivního přístupu. Tento nezájem není jen důsledkem přepracovanosti, je zároveň její příčinou: když se izolujeme od našich nejbližších, vytváří to v nás prázdnotu, kterou zaplňujeme další přepracovaností.

V této části se budu zabývat třemi klíčovými faktory, jak se znovu zapojit do práce a do života; způsoby, jak vypudit ze života šeď a dodat mu barvu. Nejprve vám řeknu, jak znovu definovat úspěch, aby byl víc spojen se základními hodnotami, které jsou pro vás důležité. Pak vám vysvětlím, jak nahradit přechodné vzrušení plynoucí z přepracovanosti podstatnějšími a trvalejšími radostmi hluboké angažovanosti. Na závěr probereme, které vztahy mají opravdu význam a jak je prohloubit – ve světě, kde jsme spojeni s tisíci lidí.

Hybná síla

Částí problému s překonáním přepracovanosti je, že i když stoprocentně souhlasíte, že je třeba dosáhnout změny, jste příliš zaneprázdnění, abyste našli čas a energii s tím něco udělat! Kromě toho je každá změna obtížná; posunout se od dobrého úmyslu ke stálé změně určitě nejde automaticky.

V této části vám chci pomoci, jak se motivovat a vybudovat si fungující hybnou sílu, dát vám podněty, energii a jasné cíle vedoucí k méně zaneprázdněnému, soustředěnějšímu a angažovanějšímu životu, v němž byste se znovu cítili pány svého vlastního osudu.

Prvním krokem je překonat přepracovanost způsobenou sebeobrannými reflexy a strachem a postupně ji změnit na pozitivnější přístup. Tak budete moci získat sebedůvěru a začít budovat hybnou sílu. Závěrečná kapitola vám poví, co známe z psychologie o změnách chování: profesionální triky, jak změnit dobré úmysly v trvalé návyky. Rozdělím se s vámi o konkrétní nápady, jak pevnou vůlí dosáhnout trvalých změn, jak se zbavit přepracovanosti a vést smysluplnější život.

Není to snadné

Napsal jsem tuto knihu, protože sám zápasím s přepracovaností. Domníval jsem se, že o tom něco vím; věřil jsem, že existuje vynikající výzkum, který jen nebyl sumarizován, aby vyřešil něco, co je dle mého názoru jednou z největších kleteb moderního života. Ale vlastně jsem napsal tuto knihu také proto, abych pomohl sám sobě. Je to opravdu svépomocná kniha. Přepracovanost je pro mě neustále přitažlivá, je stálou výzvou. Musel jsem bojovat, abych získal znovu vládu nad životem, soustředění a angažovanost. Musel jsem si stále připomínat, že je třeba odstoupit od stáda a následovat slabé volání vlastní individuality. Nechci předstírat, že jsem tu bitvu vždy vyhrál. Je ironií, že rok, kdy jsem napsal knihu o přepracovanosti, byl nejzaneprázdněnějším rokem v mé konzultační praxi. Musel jsem dělat obtížná rozhodnutí, opravdu se soustředit a sladit své časové možnosti. Ne vždy se mi to povedlo. Trochu jako alkoholik, který už nepije, ale zůstává přesto celý život alkoholikem – mám podezření, že dokud budu pracovat, budu s přepracovaností stále bojovat.

Může to znít únavně, ale boj s přepracovaností je tuhý – to je jeden z poznatků, které jsem získal, když jsem prováděl výzkum a psal tuto knihu: zvítězit nad přepracovaností nelze pomocí nějakých rychlých tipů nebo technikami managementu využití času. Většinu návodů, které jsem původně pro knihu shromáždil, jsem posléze vyhodil, protože jsem zjistil, že mi nepomohly. Vyhrát nad přepracovaností je vlastně neuvěřitelně jednoduché, ale ne vždy snadné. Jde o to, soustředit se na věci, na kterých záleží; být přítomen v daném okamžiku nebo s lidmi, které máte rádi. Jde o to, abyste byli pouze sami sebou. Abych vám s přeorientováním pomohl, čerpal jsem z rozsáhlého výzkumu a psychologických poznatků. Něco z výzkumu se dá přímo na toto téma aplikovat. Mnohé však vůbec ne. V některých případech je lepší vidět příběhy z výzkumu spíš jako metafory než důkazy: použil jsem výzkum, abych zdůraznil skryté psychologické procesy, o nichž se domnívám, že jsou v boji proti přepracovanosti relevantní, vyprávím příběhy, které dokreslují, proč jisté věci děláme a jak bychom mohli reagovat odlišně. Většinou jsem použil výzkum, o němž si myslím, že pomáhá vytvořit opravdový vhled, jak lépe reagovat, když je „všeho příliš“.

Zvítězit nad přepracovaností není snadné, ale stojí to za to. Čím intenzivněji bojujete proti žhavým, ale nepodstatným požadavkům, čím lépe odoláváte pokušení okamžitě reagovat na oznámení textové zprávy nebo hovoru, tím je vám jasnější, co je pro vás opravdu důležité. Aktivní rezistence proti normám průměrnosti podporuje vaše odhodlání to dokázat.

ZAČÍNÁME

Nemáte čas si tuhle knihu přečíst?

Už to, že jste si tuto knihu koupili, znamená, že jste přepracovaní. Možná že se cítíte převálcovaní prací nebo si připadáte jako tlakový hrnec, který každou chvíli vybuchne. Pokud je tomu tak, kde pro všechno na světě chcete najít čas na její přečtení, nemluvě o aplikaci principů, o nichž hovoří? Dám vám 12 jednoduchých návrhů, jak vypustit trochu páry. Pomohou vám pracovat méně, dělat věci rychleji a cítit, že je máte pod větší kontrolou. Tyto návrhy nevyřeší váš zásadní problém, ale měly by pomoci vytvořit dostatek času a prostoru, abyste si přečetli, strávili a aplikovali podrobnější strategie, které by váš život mohly opravdu změnit.

1. Používejte slovo „protože“

Slovo „protože“ má jisté kouzlo. Výzkum provedený Ellen Langerovou, profesorkou psychologie na Harvardské univerzitě, prokázal, že užití slova „protože“, pokud o něco žádáme, zdvojnásobuje pravděpodobnost, že dostanete, oč žádáte^1. Podle její studie nemuselo po slovu „protože“ následovat něco smysluplného; jen užití tohoto slova způsobilo, že posluchač reagoval, jako by pro žádost musel být dobrý důvod.

Pokud chceme méně pracovat, musíme začít ovlivňovat lidi kolem sebe. Ať už odmítáte něčí žádost, nebo vysvětlujete, proč budete odcházet z práce na konci pracovní doby (a ne až v osm večer), nebo žádáte o povolení posunout termín pro dokončení části práce, když použijete slůvko „protože“, bude vaše argumentace vypadat rozumnější a přijatelnější.

2. Odpojte se

Mozek není postaven na to, aby byl ustavičně v činnosti. Malá, ale zajímavá studie o vlivu ustavičného „připojení“ (přes telefon nebo e-mail) na Londýnské univerzitě ukazuje, že vliv „připojení“ může snížit inteligenční kvocient stejně jako kouření hašiše nebo nespavost^2. I když nemůžeme z této studie činit konečné závěry, víme určitě, že mozek potřebuje vypnout. Gary Small, profesor psychiatrie na Kalifornské univerzitě v L. A., ve svém komentáři říká, že i když hyper připojení může být krátkodobě vzrušující, dlouhodobě může vést k depresím a kolapsu.

Nechte váš mozek odpočinout; stahujte e-maily a čtěte zprávy rozvážně a plánovaně. Vyhraďte si k této činnosti určitou dobu a soustřeďte se na ni, nebrouzdejte po internetu stále… a určitě nekontrolujte své e-maily těsně před spaním (svět přežije na pár hodin i bez vás!).

3. Vypněte pípání

Výzkum mezi administrativními pracovníky ukázal, že přeskakují od jednoho úkolu k druhému a mění své činnosti každé tři minuty^3. Když přejdeme k jinému úkolu, mozek se potřebuje přeorientovat na nová pravidla. David Meyer, profesor psychologie na Michiganské univerzitě, je toho názoru, že přeskakování mezi úkoly, dokonce jen mezi dvěma, prodlužuje průměrnou dobu jejich dokončení až o 40 procent.

Jedním z největších viníků pro hojné přecházení mezi úkoly je e-mail nebo oznámení SMS. Kolik z nás je schopno odolat pokušení, a když uslyší „ping“ oznamující novou zprávu, nepodívá se? Ale i když se jen mrkneme, rozptyluje nás to a snižujeme svou efektivitu. Microsoft si je vědom tohoto fenoménu, a proto zabudoval vnitřní app s názvem „čas na přemýšlení“, který umožňuje zaměstnancům vypnout na jistou dobu veškeré e-maily, SMS zprávy a hovory přes internet, aby se mohli zamyslet.

4. Zrušte schůzi

Schůze jsou hlavním zdrojem přepracovanosti. Je jich stále víc a od šedesátých let dvacátého století se zvyšuje jak jejich častost, tak délka trvání. Některé přehledy ukazují, že střední management tráví až padesát procent času na schůzích^4 . Ale hodnota mnoha těchto schůzí je sporná. Jedna ze studií provedla pečlivou hodnotovou analýzu 7000 manažerů ve velké firmě a došla k závěru, že špatné plánování a řízení schůzí stálo firmu ročně kolem 54 milionů dolarů.5 Americká multinárodní firma 3M odhadla, že neefektivnost schůzí středního managementu je přišla ročně na 79 milionů dolarů.6 Je zajímavé, že k tomu lze přidat ještě další nepřímé náklady: Michael Doyle a David Straus, autoři bestselleru Aby schůze byly efektivní^7, objevili jev, který nazvali „syndrom zotavení ze schůze“ – jde o dobu, kterou zaměstnancům trvá získat znovu soustředění a sebeovládání po účasti na (nesmyslné) schůzi.

Takže, udělejte sobě a své firmě laskavost: zabijte týdně jednu schůzi. Identifikujte alespoň jednu schůzi, kterou buď zrušíte, nebo se jí nebudete účastnit.

5. Zamyslete se nad potřebnou dobou trvání… a zdvojnásobte ji

Jak zjistíte, zda něco stihnete? Přemýšlíme o všem, co už máme na talíři, a jak dlouho nám potrvá, než splníme další úkol, a uděláme odhad; v naprosté většině případů chybný. Jedna ze studií, která to chtěla dokázat, požádala studenty posledních univerzitních ročníků, aby odhadli, kdy budou hotovi s diplomovou prací^8 . Měli také odhadnout, kdy budou hotovi jejich spolužáci, z nichž většinu ani moc dobře neznali. Studenti masivně podcenili, kdy dokončí svou vlastní práci, ale dost přesně posoudili, kdy ji dokončí kolegové. V psychologii se tomu říká plánovací klam, neboli časový optimismus. Přeceňujeme, kolik budeme schopni udělat; připisujeme si větší intelektuální a výkonnostní schopnosti, než jaké opravdu máme, a nezohledňujeme všechny okolnosti, které se nám mohou postavit do cesty.

Takže až vás příště někdo požádá, abyste něco udělali, odhadněte „volný čas“, který na tento úkol máte, když zohledníte všechny své další závazky; pak jej rozdělte na polovičku. Dále odhadněte, jak dlouho vám bude nový úkol trvat, a čas zdvojnásobte. Tím budete moci kvalifikovaněji posoudit, zda máte úkol přijmout nebo ne.

6. Sledujte hodiny

Kolik práce stačíte udělat den před dovolenou? Předpokládám, že hodně. Výzkum ukazuje, že když si víc uvědomujeme omezenost času, který máme k dispozici, jako například před dovolenou, jsme mnohem produktivnější^9. Takže mám jednoduchý návrh: jestliže chcete zdolat spoustu úkolů v krátkém čase, buďte si vědomi časového limitu. Například, pověste si velké hodiny někam, kde na ně budete dobře vidět, a nastavte budík na každých třicet minut: uvidíte, jak se čas natáhne!

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Předmluva

Jak se zbavit přepracovanosti

Začínáme

Nemáte čas si tuhle knihu přečíst?

Vláda nad životem

Soustředění

Angažovanost

Hybná síla