ELIZABETH GILBERT

Jedz, modli sa a miluj

ELIZABETH GILBERT

Jedz, modli sa a miluj

O žene, ktorá sa vybrala do Talianska, Indie a Indonézie, aby tam našla všetko

Ukážka z elektronickej knihy

EAT, PRAY, LOVE: One Woman’s Search for Everything Across Italy, India and Indonesia

Copyright © 2006 by Elizabeth Gilbert

All right reserved.

Translation © 2015 by Ildikó Drugová

Cover © 2015 by Peter Mičuda

Slovak edition © 2015, 2015 (elektronická verzia) by NOXI, s.r.o.

ISBN 978-80-8111-354-3

Venované Susan Bowenovej,ktorá mi poskytla útočisko na vzdialenosť vyše 19 000 km.

Hovor pravdu, iba pravdu.*SHERYL LOUISE MOLLEROVÁ

* Okrem prípadov, keď sa pokúšate o núdzové transakcie s nehnuteľnosťami na Bali, ako o tom píšem v Knihe tretej.

Úvod

alebo Ako je urobená táto kniha alebo 109. korálik

Keď cestujete po Indii – hlavne po posvätných miestach a ašramoch –, vidíte veľa ľudí s korálikovými náhrdelníkmi na krku. Vidíte aj veľa fotografií nahých, vychudnutých jogínov, ktorí vám až naháňajú strach (alebo aj bucľatých, dobrosrdečných a rozžiarených jogínov), takisto s korálikmi na krku. Tieto náhrdelníky sa volajú džapa mala. Už celé storočia pomáhajú zbožným hinduistom a buddhistom v Indii sústrediť sa počas meditácie na modlitby. Držia ich v jednej ruke a posúvajú po kruhu – pri každom opakovaní mantry sa dotknú jedného korálika. Keď stredovekí križiaci viedli na Východe sväté vojny, videli, ako sa veriaci modlili s džapa malou, zapáčila sa im táto technika, priniesli ju do Európy a dali jej meno ruženec.

Tradičná džapa mala pozostáva zo 108 korálikov. V ezoterickejších kruhoch východných filozofov sa číslo 108 pokladá za najšťastnejšie, dokonalý trojciferný násobok čísla 3 (3 x 36), ktorého číslice dávajú súčet 9, teda tri trojky. A trojka, samozrejme, predstavuje najvyššiu rovnováhu, čo chápe každý, kto sa niekedy zamýšľal nad Svätou Trojicou alebo hoci len nad barovou stoličkou. Celá táto kniha je o mojich pokusoch nájsť rovnováhu, preto som sa rozhodla vystavať ju ako džapa malu a svoj príbeh som rozdelila na 108 častí alebo korálikov. Šnúra 108 príbehov sa ďalej člení na tri oddiely o Taliansku, Indii a Indonézii – to sú tri krajiny, ktoré som navštívila počas tohto roku sebapoznávania. Toto členenie znamená, že v každom oddiele je 36 príbehov, čo hovorí niečo o mne osobne, lebo počas písania knihy som mala tridsaťšesť rokov.

Skôr ako sem vtiahnem Louisa Farrakhana s jeho numerológiou, poviem vám, že myšlienka ponavliekať príbehy podľa vzoru džapa maly sa mi páči, lebo je to také… štruktúrované. Skutočný duchovný výskum je a vždy bol úsilím o metodickú disciplínu. Hľadanie pravdy, to nie je ťažkopádna voľná tribúna ani dnes, v tejto úžasnej dobe, ktorá celá vyzerá ako ťažkopádna voľná tribúna. Ako hľadajúcej a píšucej bytosti sa mi zdá užitočné pridŕžať sa korálikov, nakoľko je to len možné, lebo tak sa viem lepšie sústrediť na to, čo chcem dosiahnuť.

Každá džapa mala má jeden korálik navyše – 109. korálik –, ktorý sa hojdá mimo kruhu 108 korálikov ako prívesok. Kedysi som si myslela, že je to rezervný korálik, tak ako máte na módnom svetríku rezervný gombík alebo v kráľovskej rodine najmladšieho syna – pre istotu. Ale očividne je tu nejaký vyšší cieľ. Keď sa počas modlitby prst dostane k tomuto ukazovateľu, mali by ste sa na chvíľu vynoriť z meditácie a s vďakou si spomenúť na svojich učiteľov. Preto si aj ja pri svojom 109. koráliku urobím prestávku, skôr ako vôbec začnem. Ďakujem všetkým svojim učiteľom, ktorí sa v tomto roku objavili v mojom živote, čo aj v tých najkurióznejších podobách.

Predovšetkým ďakujem svojej učiteľke (guru), ktorá je životné centrum súcitu a ktorá mi počas môjho pobytu v Indii dovolila študovať v jej ašrame. Rada by som pri tejto príležitosti vysvetlila, že o svojich zážitkoch v Indii píšem z čisto osobného stanoviska, a nie ako adept teológie či niečí oficiálny hovorca. Práve preto v celej knihe nespomeniem meno svojej učiteľky (guru), lebo o nej nemôžem hovoriť. To, ako učí, hovorí samo za seba. Neprezradím názov jej ašramu ani to, kde sa nachádza, a tým uchránim túto skvelú inštitúciu pred publicitou, o ktorú jednak nestojí a jednak nemá dosť prostriedkov na jej využitie.

Posledné poďakovanie. Keďže mená rozptýlené v tejto knihe boli z rozličných príčin zmenené, rozhodla som sa, že zmením meno každej osoby, s ktorou som sa v ašrame stretla – či už pochádza z Indie alebo zo Západu. Robím to s ohľadom na skutočnosť, že ľudia sa väčšinou nevydávajú na duchovné putovanie s tým, že sa potom objavia v nejakej knihe ako vystupujúce postavy. (Samozrejme, okrem mňa.) Z tejto dobrovoľnej taktiky anonymity som urobila len jednu výnimku. Richard z Texasu sa naozaj volá Richard a je naozaj z Texasu. Chcela som použiť jeho skutočné meno, lebo pre mňa v Indii veľa urobil.

A ešte niečo. Keď som sa Richarda spýtala, či môžem v knihe spomenúť, že kedysi drogoval a pil, odvetil, že pokojne môžem.

Povedal: „Aj tak som o tom chcel porozprávať celému svetu.“

Ale najprv poďme do Talianska…

JEDZ

KNIHA PRVÁ

Taliansko

alebo „Povedz to tak, ako to ješ“alebo 36 príbehov o ceste za pôžitkom

1.

Veľmi by som chcela, aby ma Giovanni pobozkal.

Lenže to by nebol najlepší nápad, a to hneď z niekoľkých príčin. Po prvé, Giovanni je o desať rokov mladší ako ja a navyše – ako väčšina talianskych mužov v jeho veku – ešte stále žije so svojou matkou. Už z týchto dôvodov by sa nemohol stať mojím partnerom na romantiku, lebo som dobre zarábajúca, vyše tridsaťročná Američanka, ktorá práve unikla z nevydareného manželstva a prežila zdrvujúci, nekonečný rozvod, za ktorým nasledoval vášnivý ľúbostný pomer, ktorý sa skončil chorobným žiaľom. Tieto prehry zo mňa urobili slabú, krehkú, asi sedemtisícročnú starenu. Už zo zásady by som nezavesila svoje úbohé, zruinované „ja“ na nežného, čistého Giovanniho. Nehovoriac o tom, že som dospela do veku, keď žena začína pochybovať, či najmúdrejším spôsobom, ako prekonať stratu pekného, hnedookého mladého muža, je rýchlo pozvať do postele ďalšieho. Preto som už niekoľko mesiacov sama. A preto som sa rozhodla prežiť jeden celý rok v celibáte.

Premýšľajúci pozorovateľ by sa mohol spýtať: „Prečo si potom prišla do Talianska?“

A ja by som odpovedala (najmä keby mi oproti sedel pekný Giovanni): „Výborná otázka.“

Giovanni je môj tandemový jazykový partner. Znie to ako narážka, ale, bohužiaľ, iba znie. Znamená to len toľko, že sme v Ríme, stretávame sa po večeroch, niekoľkokrát týždenne, a snažíme sa rozprávať jazykom svojho partnera. Najprv sa rozprávame po taliansky a Giovanni je trpezlivý; potom po anglicky a trpezlivá som ja. Giovanniho som objavila pár týždňov po tom, ako som prišla do Ríma, vďaka tej veľkej internetovej kaviarni na Piazza Barbarini, oproti fontáne so sochou sexi morského muža, čo fúka do veľkej mušle. Na tabuľu s bulletinmi pripevnil (teda Giovanni, nie ten morský muž) leták s textom, že nositeľ talianskeho jazyka hľadá nositeľa anglického jazyka na hodiny konverzácie. Vedľa jeho výzvy visel iný leták s tou istou žiadosťou, úplne totožný a vytlačený tým istým typom písma. Líšili sa len menom a mailovou adresou. Na jednom letáku bola mailová adresa istého Giovanniho. Na druhom bolo meno Dario, ale domáci telefón bol ten istý.

Použila som svoju prenikavú intuíciu, zamailovala som obidvom súčasne a opýtala som sa po taliansky: „Vy ste bratia?“

Giovanni mi odpísal dosť provokatívne: „Keby len bratia. Dvojčatá!“

Ešte lepšie. Vysoké, tmavé, pekné identické dvojčatá, dvadsaťpäťročné, mužského rodu. Obidvaja mali velikánske hnedé, priezračné talianske oči, z ktorých som v momente paf. Keď som sa stretla s chlapcami osobne, začala som premýšľať, či by som nemala nejako upraviť svoje pravidlo o sexuálnej zdržanlivosti na zvyšok tohto roka. Možno by som mohla ostať sexuálne zdržanlivá s výnimkou dvoch pekných dvadsaťpäťročných talianskych dvojčiat mužského rodu. To mi trošku pripomenulo moju priateľku, ktorá bola vegetariánka s výnimkou slaniny. Už som tvorila list do Penthousu:

Za mihotavých tieňov, ktoré vrhali sviece Roman café, sa nedalo rozoznať, čie ruky ma lás –

Ale nie.

Nie a nie.

Odsekla som svoju fantazijnú predstavu uprostred slova. Toto nebola správna chvíľa na ľúbostné dobrodružstvo, ktorým by som si iba ďalej komplikovala svoj už aj tak zamotaný život. Teraz sa musím liečiť a nájsť pokoj. A to mi umožní iba samota.

Tak či tak, v polovici novembra sa zo mňa a z nesmelého, svedomitého Giovanniho stali dobrí kamaráti. Čo sa týka Daria – uvoľnenejšieho, aktívnejšieho z bratov –, predstavila som ho svojej roztomilej švédskej priateľke Sofii a to, ako oni dvaja trávili svoje večery v Ríme, je už celkom iný tandem. My s Giovannim sa naozaj iba rozprávame. Lepšie povedané, jeme a rozprávame sa. Už niekoľko pekných týždňov jeme pizzu a jemne si opravujeme gramatické chyby. Ani dnešný večer nie je výnimkou. Pekný večer v znamení nových idiómov a čerstvej mozzarelly.

Je práve polnoc, na mesto sadá hmla a Giovanni ma odprevádza do môjho bytu. Kráčame bočnými rímskymi uličkami, ktoré sa organicky kľukatia okolo starých budov, ako sa močaristé riečky hadia v tienistých cyprusových hájoch. Zastaneme pri dverách môjho bytu. Hľadíme si do očí. Srdečne ma objíme. Po niekoľkých týždňoch podávania ruky je to pokrok. Keby som tu ostala o tri roky dlhšie, možno by sa konečne rozkýval a pobozkal ma. Ale možno ma pobozká hneď teraz, dnes večer, tu pri mojich dverách… Ešte je šanca… Len preto, že tu stojíme pritisnutí telom na telo, zaliati mesačným svetlom… Bola by to síce strašná chyba… ale je tu taká nádherná možnosť, že to urobí hneď teraz… že sa zohne… a… a…

Nič také.

Vyslobodí sa z objatia.

„Dobrú noc, drahá Liz,“ povie.

„Buona notte, caro mio,“ odpoviem.

Vyjdem po na tretie poschodie, celkom sama. Vojdem do svojej maličkej garsónky, celkom sama. Zatvorím za sebou dvere. Čaká ma ďalší osamelý večer v Ríme. Ďalšia osamelá noc, keď pri mne nebude nikto a nič, okrem kopy talianskych konverzačných príručiek a slovníkov v posteli.

Som sama, celkom sama, sama ako prst.

Uvedomím si túto skutočnosť, z rúk mi vypadne taška, padnem na kolená a pritlačím sa čelom k dlážke. V tejto polohe sa poďakujem vesmíru vrúcnou modlitbou.

Najprv po anglicky.

Potom po taliansky.

A nakoniec – aby to bolo celkom jasné – v sanskrite.

2.

A keď som už na dlážke a modlím sa, dovoľte mi zotrvať v tejto polohe a vrátiť sa k jednej chvíli pred tromi rokmi, keď sa to všetko začalo – ku chvíli, ktorá ma našla v rovnakej polohe: na kolenách, na dlážke, v modlitbe.

K polohe na zemi však vtedy viedli celkom iné okolnosti. Nebola som v Ríme, ale v hornej kúpeľni veľkého domu na predmestí New Yorku, ktorý sme si nedávno kúpili s mojím manželom. Bol chladný november, asi tri hodiny nadránom. Manžel spal v posteli. Ja som bola v kúpeľni a tak ako už niekoľko nocí za sebou – plakala som. Plakala som a vzlykala tak veľmi, že na dlaždiciach predo mnou sa utváralo jedno velikánske jazero sĺz a sopľov, skutočné Dolné jazero mojej hanby a strachu, zmätku a bolesti.

Už nechcem byť vydatá.

Veľmi som sa bránila tejto pravde, ale bola priveľmi naliehavá.

Už nechcem byť vydatá. Nechcem bývať v tomto veľkom dome. Nechcem mať dieťa.

Lenže odo mňa sa čakalo, aby som chcela mať dieťa. Mala som tridsaťjeden rokov. S manželom sme boli spolu osem rokov, z toho šesť rokov sme žili v manželstve založenom na očakávaní, že ak prekročím tridsiatku, budem sa chcieť konečne usadiť a rodiť deti. Obidvaja sme predpokladali, že dovtedy ma cestovanie unaví a budem celá šťastná, že môžem zakotviť vo veľkej, rušnej domácnosti plnej detí a prešívaných prikrývok domácej výroby, so záhradou za domom a príjemne bublajúcim mäsom so šťavou na sporáku. (Skutočnosť, že toto bol presný obraz mojej matky, svedčí o tom, aké ťažké bolo pre mňa v tom čase odlíšiť sa od mocnej ženy, čo ma vychovala.) Lenže s hrôzou som zistila, že nič z tohto nechcem. Ako sa míňali roky začínajúce dvadsiatkou a hranica TRIDSAŤ visela nado mnou ako rozsudok smrti, prišla som na to, že nechcem oťarchavieť. Čakala som, že budem chcieť mať dieťa, ale nedočkala som sa. A ja viem, aké to je, keď niečo chcete, môžete mi veriť. Spoznám túžbu na kilometer. Lenže ona neprichádzala. Okrem toho neviem zabudnúť na to, čo mi povedala sestra, keď raz dojčila svoje prvorodené dieťa: „Dieťa je ako tetovanie na tvári. Skôr ako si ho dáš urobiť, mala by si si byť istá, že ho naozaj chceš.“

Ako by som sa teraz mohla vrátiť? Všetko bolo tak, ako má byť. Malo sa to stať tento rok. Vlastne sme sa už pár mesiacov pokúšali o dieťa, ale neúspešne. Ak, pravda, nepočítam ranné nevoľnosti, keď som niekoľko dní za sebou vyvrátila raňajky, čo bol od môjho tela sarkazmus najhrubšieho zrna. A každý mesiac, keď som dostala menštruáciu, v kúpeľni som si tajne šepkala: Ďakujem ti, ďakujem, že si mi nechal ešte jeden mesiac života…

Pokúšala som sa presvedčiť samu seba, že je to normálne. Povedala som si, že všetky ženy sa takto cítia, keď sa pokúšajú otehotnieť. (Tento stav som označila slovom „rozpoltená“, aby som sa vyhla presnejšiemu pomenovaniu „totálne pohltená hrôzou“.) Pokúšala som sa presvedčiť samu seba, že také pocity ako ja má každá žena, aj keď všetky dôkazy svedčili o opaku. Minulý týždeň som sa náhodou stretla s jednou svojou známou, práve zistila, že je prvýkrát v živote ťarchavá, a to po dvoch rokoch liečenia, za ktoré zaplatila kráľovské výkupné. Bola vo vytržení. Povedala mi, že chcela byť matkou celý život. Celé roky tajne nakupovala detské oblečenie a ukrývala ho pod posteľou, aby ho manžel nenašiel. Videla som radosť na jej tvári a spoznala som ju. Bola to presne tá radosť, ktorá vyžarovala z mojej tváre vlani na jar, keď som sa dozvedela, že časopis, pre ktorý pracujem, ma vyšle na Nový Zéland, kde mám napísať článok o hľadaní obrovského kalmára. Pomyslela som si: „Nemôžem mať dieťa, kým nebudem pri myšlienke naň v takej extáze, ako keď som mala ísť na Nový Zéland hľadať obrovského kalmára.“

Už nechcem byť vydatá.

Cez deň som tú myšlienku zaháňala, ale v noci ma celkom pohlcovala. Veď je to hrozné. Je na svete ešte jedna takáto trestuhodná hlupaňa, ktorá vydrží v manželstve toľko rokov a potom zdupká? Iba pred rokom sme si kúpili tento dom. Vari som nechcela mať takýto pekný dom? Veď som ho zbožňovala. Prečo som potom každú noc strašila v ňom na chodbách a zavýjala ako Medea? Nebola som hrdá na všetko, čo sme si nahonobili – honosný dom v údolí rieky Hudson, byt na Manhattane, osem telefónnych liniek, priatelia, pikniky a večierky, víkendy strávené túlaním sa po uličkách škatuľovitých supermarketov podľa vlastného výberu, nakupovanie ďalších spotrebičov na úver. V každučkej chvíli som sa aktívne podieľala na vytváraní tohto života – tak prečo mi to odrazu bolo cudzie? Prečo som sa cítila taká zavalená povinnosťami, unavená z toho, že som hlavný živiteľ a domáca pani, spoločenská koordinátorka a tá, ktorá chodí von so psom, manželka a čoskoro aj matka a – vo chvíľach, ktoré si ukradnem – aj spisovateľka…?

Už nechcem byť vydatá.

Môj manžel spal vo vedľajšej izbe, v našej posteli. Ľúbila som ho a nenávidela rovnakou mierou. Nemohla som ho zobudiť, aby so mnou prežíval moje nešťastie – aký by to malo zmysel? Celé mesiace ma pozoruje, ako sa rozpadávam, správam sa ani šialená (na tom slove sme sa zhodli) a len ho vyčerpávam. Obidvaja sme vedeli, že sa so mnou niečo deje, a on už pomaly strácal trpezlivosť. Hádali sme sa, kričali a boli sme unavení tak, ako bývajú unavení manželia, ktorým sa rúca manželstvo. Mali sme oči utečencov.

Príčiny, pre ktoré som už nechcela byť manželkou tohto muža, sú príliš osobné a príliš smutné, aby som vás nimi zaťažovala. Väčšinou to súviselo so mnou, ale dosť veľký podiel na našich problémoch mal aj môj manžel. Je to len prirodzené. V manželstve sú vždy dvaja – dva hlasy, dva názory, dve nezlučiteľné série rozhodnutí, želaní a obmedzení. Ale myslím si, že by nebolo vhodné, keby som tieto otázky rozoberala vo svojej knihe. Ani od nikoho nechcem, aby uveril, že podávam objektívnu verziu nášho príbehu, preto v tejto knihe nehľadajte kroniku zlyhania nášho manželstva. Nebudem tu rozoberať dôvody, prečo som ešte stále chcela byť jeho ženou, ani to, aký je úžasný, alebo prečo som ho mala rada a prečo som sa zaňho vydala, a nevedela si bez neho predstaviť svoj život. Ani jednu z týchto otázok neotvorím. Musí vám stačiť, ak poviem, že v tú noc bol ešte stále mojím majákom šťastia a prekliatím v rovnakej miere. Nevedela som odísť, ale nemohla som zostať. Oboje bolo pre mňa rovnako nepredstaviteľné. Nechcela som zničiť nič ani nikoho. Chcela som len vykĺznuť zadnými dverami, bez kriku a bez následkov, a potom utekať a nezastať, až kým nedobehnem do Grónska.

Viem, táto časť môjho príbehu nie je najveselšia. Ale niečo sa muselo stať vtedy v kúpeľni na dlážke, niečo, čo navždy zmenilo spôsob, akým sa môj život odvíjal ďalej, celkom ako tie bláznivé astronomické udalosti, keď sa nejaká planéta vo vesmíre z ničoho nič prevráti a jej žeravé jadro sa posunie, takže sa premiestnia jej póly a radikálne zmení tvar – z gule sa stane obdĺžnik. Tak nejako.

Čo sa teda stalo v kúpeľni? Začala som sa modliť.

Rozumiete mi – normálne sa modliť k Bohu.

3.

Stalo sa mi to prvýkrát v živote. A keďže som to významovo zaťažené slovo BOH vo svojej knihe použila prvýkrát a ešte veľa ráz ho použijem, bolo by asi správne, keby som teraz na chvíľku zastala a vysvetlila, čo mám presne na mysli, keď ho vyslovím, aby sa ľudia mohli už teraz rozhodnúť, ako veľmi sa potrebujú uraziť.

Polemiku o tom, či Boh vôbec existuje, si nechám na neskôr (alebo nie, mám ešte lepší nápad: vynechajme ju) a vysvetlím vám, prečo používam slovo Boh, keď môžem rovnako používať slová Jehovah, Alah, Šiva, Brahma, Višnu alebo Zeus. Prípadne by som ho mohla volať „To“, ako sa píše v sanskritských posvätných knihách, a myslím si, že je to blízke k tej všeobsiahlej a neopísateľnej bytosti, ktorú som už niekoľkokrát zažila. Lenže „To“ mi pripadá neosobné – ako keby to bola vec, a nie bytosť – a ja osobne by som sa nemohla modliť k Tomu. Potrebujem poriadne meno, aby som presne cítila prítomnosť svojho poslucháča. Z rovnakého dôvodu svoje modlitby neadresujem Vesmíru, Veľkej ničote, Sile, Najvyššiemu Ja, Celku, Stvoriteľovi, Svetlu, Najvyššej moci, dokonca ani najpoetickejšej forme Božieho mena, pochádzajúcej, ak sa nemýlim, z gnostických evanjelií: „Tieňu zatáčky.“

Nemám nič ani proti jednému z týchto termínov. Cítim, že všetky sú rovnocenné, lebo každý z nich adekvátne a zároveň neadekvátne opisuje neopísateľné. Ale my všetci potrebujeme funkčné meno na túto nepomenovateľnosť a slovo „Boh“ mi pripadá najsrdečnejšie, preto ho používam. Priznám sa, že slovom Boh väčšinou myslím „Jeho“ (On), a vôbec ma to netrápi, lebo pre moju myseľ je to len primerané zosobňujúce zámeno, a nie presné anatomické pomenovanie alebo nebodaj dôvod na revolúciu. Neprekáža mi, samozrejme, keď ľudia myslia pod Bohom „Ju“ (Ona), a celkom to chápem. Opakujem: pre mňa sú obidve slová adekvátne aj neadekvátne. A myslím si, že napísať hociktoré zámeno s veľkým začiatočným písmenom je pekné gesto, preukázanie úcty Bohu, nech si ho už predstavujeme akokoľvek.

Kultúrne, hoci nie teologicky, som kresťanka. Narodila som sa ako protestantka anglikánskeho vyznania. A hoci mám naozaj rada Ježiša, veľkého učiteľa mieru a pokoja, a vyhradzujem si právo pýtať sa v určitých situáciách sama seba, čo by urobil na mojom mieste On, neviem prijať pevne stanovené pravidlo kresťanstva, podľa ktorého je Kristus tou jedinou cestou k Bohu. Vlastne by som sa nemala volať kresťanka. Väčšina kresťanov, ktorých poznám, prijíma moje pocity milosrdne a slobodomyseľne. A väčšina kresťanov, ktorých poznám, sa nevyjadruje celkom striktne. Tým, ktorí sa vyjadrujú (a myslia) striktne, môžem len venovať prejavy svojej najhlbšej ľútosti za to, že som ranila ich city, a potom sa porúčať.

Zvyčajne som reagovala na transcendentnú mystiku všetkých náboženstiev. Vždy som nadšene, so zatajeným dychom počúvala každého, kto hovoril, že Boh nežije v dogmatických posvätných knihách alebo na tróne kdesi na oblohe, ale prebýva celkom blízo nás – oveľa bližšie, ako si vieme predstaviť, priamo nám dýcha do sŕdc. S vďakou reagujem na každého, kto sa niekedy vydal na cestu do stredu toho srdca a vrátil sa na svet s odkazom pre nás všetkých, že Boh je zážitkom najvyššej lásky. V každom náboženstve vždy boli a sú mystickí svätí a transcendenti, ktorí presne podávajú správu o tomto zážitku. Nanešťastie mnohých z nich chytili a zavraždili. Napriek tomu si ich veľmi vážim.

To, v čo som uverila, keď som uverila v Boha, je jednoduché. Vysvetlím vám to. Kedysi som mala fantastického psa, sučku. Zobrali sme si ju z útulku. Bola zmesou asi desiatich rozličných plemien, ale akoby zdedila z každého to najlepšie. Bola hnedá. Keď sa ma ľudia pýtali: „Aká je to rasa?“ vždy som odpovedala: „Je to hnedý pes.“ Podobne je to, keď zaznie otázka: „V akého Boha veríš?“ Moja odpoveď je jednoduchá: „Verím vo vznešeného Boha.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Úvod

KNIHA PRVÁ

1.

2.

3.

KNIHA DRUHÁ

KNIHA TRETIA