Přeložila:

PETRA KLŮFOVÁ

Jude Deveraux: Sametový anděl

Vydání čtvrté

Copyright © 1983 by Deveraux, Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1973. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Velvet Angel vydaného nakladatelstvím

Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York

Český překlad © 1992, 1997, 2004, 2015 Petra Klůfová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0250-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0251-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Jude Deveraux

Sametový anděl

(ukázka)

1. kapitola

Elizabeth Chatworthová stála těsně u okraje příkrého srázu a hleděla do moře planého ovísku. Hluboko dole kráčely zdrobnělé postavičky sekáčů s kosami přes ramena, několik dalších mužů ujíždělo na koních a jeden hnal před sebou stádo volů.

Ale Elizabeth ty lidi ve skutečnosti neviděla, protože držela bradu zdviženou příliš nahoru, a navíc tak odhodlaně, že nic na světě ji nemohlo sklonit k zemi. Hřejivý poryv větru se ji snažil shodit z útesu, ale dívka se jen zapřela nohama a nepohnula se ani o píď. Když s ní prozatím nepohnuly dosavadní zážitky dnešního dne ani vyhlídka na to, co ji ještě čeká, pak s ní nehne ani nějaký obyčejný větřík.

Zelené oči měla sice suché, zato v hrdle ji tížil mohutný knedlík potlačovaného hněvu a neprolitých slz. Jak se snažila zkrotit bušící srdce, dýchala zhluboka, až se jí svaly na čelistech křečovitě napínaly.

Další náraz větru jí smetl zknocené medově zlaté vlasy ze zad a po jejích roztrhaných a zašpiněných šatech z rudého hedvábí se skutálela k zemi poslední zatoulaná perla. Nádherný oděv, který si pořídila na svatbu své přítelkyně, teď na ní vlál rozdrbaný na cáry, vlasy už dávno ztratily zdání účesu a volně jí visely kolem obličeje – ruce měla surově svázané za zády.

Elizabeth pozdvihla oči k nebesům. Při pohledu do oslnivě jasné záře ani nezamžikala. Po celý její život přirovnávali lidé její vzhled k andělu. Nikdy však ještě nevyhlížela tak vyrovnaně, nikdy se nad její krásou netajil tolik dech, nikdy ještě nepřipomínala tolik světici jako v tomto okamžiku, kdy ji zcuchané kadeře halily jako hedvábný plášť a potrhaný oděv jí propůjčoval vzhled křesťanské mučednice.

Nic ovšem nebylo Elizabethiným myšlenkám vzdálenějšího nežli pokora či odpuštění.

„Budu se bránit, i kdyby mě to mělo stát život!“ zašeptala směrem k nebi a oči jí ztmavly jako smaragdy za měsíčné noci. „Nade mnou nezíská převahu žádný muž! A žádný muž mne nepřinutí, abych se podrobila jeho vůli!“

„Doprošuješ se pánbíčka, co?“ ozval se vedle ní hlas jejího věznitele.

Pozvolna, jako kdyby pro ni čas nehrál vůbec žádnou roli, se Elizabeth otočila a mrazivý chlad v jejím pohledu přinutil muže, aby o krok ucouvl. Byl to stejný chvastoun jako ten jeho odporný pán, Pagnell z Waldenhamu, ovšem v nepřítomnosti svého urozeného nadřízeného byl navíc ještě zbabělý.

John si neklidně odkašlal a potom zase osměleně pokročil vpřed a drapl Elizabeth za paži. „Jen si klidně namlouvej, kdovíco nejsi za velkou dámu, ale tvým pánem jsem teď stejně jenom já!“

Oplácela mu pohled zpříma a nijak neprozrazovala, jakou bolest jí vlastně působí – nakonec tělesné i duševní bolesti si v životě stačila užít víc než dost. „Ty nebudeš nikdy ničí pán,“ odpověděla mu nevzrušeně.

Na vteřinku Johnův stisk na dívčinu paži povolil, ale v následujícím okamžiku ji znovu uchopil a surově ji postrčil kupředu.

Elizabeth téměř upadla, ale vší silou vůle se jí podařilo udržet rovnováhu a vykročit.

„Každý muž je vládcem kterékoliv ženy!“ vyštěkl John za jejími zády. „Jenže ženským, jako jsi ty, to zkrátka ještě nedošlo! Však ono postačí, aby na tebe jednou hupnul nějaký chlap a naráz ti bude jasné, kdo že je tady vlastně pánem! A z toho, co jsem se doslechl, bych docela soudil, že Miles Montgomery je přesně ten chlap, jakého potřebuješ.“

Při zaslechnutí Montgomeryho jména Elizabeth klopýtla a upadla na kolena.

Johnův smích zněl nepřirozeně hlasitě. Choval se, jako kdyby se mu podařil nějaký obzvlášť hrdinský výkon. Stál vedle a drze přihlížel, jak se Elizabeth snaží vydrápat do stoje. Nohy se jí zaplétaly do sukní a svázané ruce jí znemožňovaly jakoukoliv oporu.

„To tě tak vzrušila zmínka o Montgomerym, jo?“ poškleboval se a trhnutím ji postavil na nohy. Na vteřinku se dotkl její tváře a špinavým prstem přejel přes její něžné rty. „Jak je to možné, že tak rozkošná ženuška dokáže být tak hašteřivá? Vždyť my dva bychom se spolu mohli docela dobře pomět a lord Pagnell by se v životě nic nedozvěděl. Což na tom tolik sejde, kdo vlastně bude první? Montgomery tě zbaví panenství tak jako tak, záleží tedy na tom, jestli to bude o den dřív nebo později?“

Elizabeth sebrala v ústech sliny a plivla mu je do tváře. Když napřáhl ruku, aby ji udeřil, hbitě uhnula, až ji utýrané tělo prudce rozbolelo, a pustila se do běhu. Se svázanýma rukama to však nijak rychle nešlo a John ji bez námahy dohonil. Hrábl po cárech její sukně a srazil ji k zemi přímo na obličej.

„Ty divoká mrcho!“ vztekal se, obrátil ji na záda a rozkročmo na ni přiklekl. „Za tohle mi zaplatíš! Snažil jsem se k tobě chovat slušně, ale teď tě nemilosrdně zabiju!“

Paže i ruce měla Elizabeth vyvrácené za zády a přes veškeré úsilí jí bolest vehnala slzy do očí. „Ale kdepak, ty se mne ani nedotkneš!“ prohlásila sebevědomě. „Pagnell by to totiž zjistil a pěkně by s tebou zatočil. Lidé jako ty nikdy neriskují svoji vlastní drahocennou kůži, víš?“

John jí stiskl ňadra a drsně ji začal líbat, ovšem Elizabeth nedala najevo žádný citový prožitek. Znechuceně se od ní odvrátil a vzteky celý bez sebe zamířil zpátky ke koním.

Elizabeth se posadila a snažila se opět si uklidnit rozbouřenou mysl. Zatím se jí s úspěchem dařilo neprozrazovat svá vnitřní hnutí, ale teď hodlala šetřit všechny svoje síly na tu nadcházející zkoušku.

Montgomery! To jméno jí bilo v hlavě jako zvon. Všechno, čeho se kdy bála, všechno, čeho se kdy děsila, jako by vždycky způsobilo právě a výhradně jméno Montgomery. Vždyť to byl přece Montgomery, jehož vinou přišla Elizabethina švagrová o všechnu krásu a o většinu zdravého rozumu! A právě Montgomery zavinil ponížení jejího bratra i zmizení dalšího bratra Briana. A nepřímo mohl i za tohle její uvěznění.

Elizabeth byla hostem na svatbě své přítelkyně a čirou náhodou zaslechla, jak jistý odporný muž, jehož znala celý život, Pagnell, chystá se přesvědčit svého nečestného příbuzného, aby obvinil malou hezounkou zpěvačku z čarodějnictví. Elizabeth se děvče pokusila zachránit, ale Pagnellovi se podařilo lapit je obě a rozhodl se, že když pošle Elizabeth jejímu úhlavnímu nepříteli Montgomerymu, že by to mohl být povedený žert. Možná by to tak zle ani nedopadlo, kdyby ta zpěvačka sice s ušlechtilým, ale nepříliš promyšleným záměrem neprozradila, že ona sama má s rodem Montgomeryů něco společného.

Pagnell tedy Elizabeth spoutal a ústa jí zacpal roubíkem, načež ji zaroloval do kusu špinavého koberce a nakázal svému sluhovi Johnovi, aby ji dopravil k proslulému a nechvalně známému horkokrevnému smilníkovi Milesi Montgomerymu. A Elizabeth dobře věděla, že ze všech čtyř bratří Montgomeryů je ten nejmladší, kterému bylo o pouhé dva roky více než jí samé, úplně nejhorší. Vždyť pověst Milese Montgomeryho dolehla i do kláštera, kde dívka strávila několik posledních let.

Slyšela, že zaprodal svou duši ďáblu ve věku pouhých šestnácti let a následkem tohoto činu že vládne nečistou silou nad všemi ženami. Elizabeth se té povídačce vysmála, ale pravou příčinu svého smíchu neprozradila. Napadlo ji totiž, že je daleko pravděpodobnější, že Miles Montgomery si po způsobu jejího zemřelého bratra Edmunda nechává ženy dopravovat do svého lože násilím. Škoda jen, že sémě tohoto Montgomeryho se ukázalo být tak plodným, neboť pověst pravila, že má kolem celé stovky levobočků.

Klášter, kde žila Elizabeth, opustila před třemi roky jistá mladá dívka, Bridget se jmenovala, a šla pracovat do starobylého zámku rodu Montgomeryů. Měla pohlednou tvářičku s velkýma temnýma očima a boky se jí žensky kolébaly. K Elizabethinu rozhořčení se všechny ostatní obyvatelky kláštera střídavě chovaly, jako by dívka šla na vlastní svatbu, či naopak měla představovat lidskou oběť. Den před Bridgetiným odjezdem s ní matka představená strávila celé dvě hodiny a při nešporách mělo děvče oči celé rudé od pláče.

Po jedenácti měsících se pak od potulného trubadúra dozvěděly, že Bridget porodila statného zdravého chlapce, jemuž dala jméno James Montgomery. Tím naprosto otevřeně přiznávala otcovství Milese Montgomeryho.

Elizabeth se účastnila mnoha modliteb věnovaných na očištění dívčiných hříchů. V duchu muže, jakými byli její bratr Edmund a Miles Montgomery, srdečně proklínala – byli to zločinci, podle nichž žena neměla duši, pro které mučení a znásilňování žen vůbec nic neznamenalo, kteří z nich bez výčitek svědomí činili své společnice v hříchu.

K dalším myšlenkám jí však už nezbýval čas, jelikož John popadl její kštici do hrsti a vytáhl ji na nohy.

„Času k modlitbám jsi měla víc než dost,“ zachechtal se jí do tváře. „Montgomery si postavil tábor a je na čase, aby si prohlédl příští...“ – usmál se – „…matku svého dalšího parchanta.“

Když se mu Elizabeth začala v náručí zmítat, hlasitě se rozřehtal. Jakmile si však dívka uvědomila, že se mu její odpor zamlouvá, přestala a věnovala mu ledový pohled.

„Ty čarodějnice!“ plivl po ní. „Však uvidíme, jestli ten ďábel Montgomery dokáže polapit i takového andílka, na jakého vypadáš – nebo že by zjistil, že máš srdce stejně černé jako on?“

S úsměvem ji přidržel za zcuchané vlasy a k hrdlu jí přitiskl malou ostrou dýku. Elizabeth při doteku chladné oceli na své pleti dokázala neucouvnout a Johnův úsměv se změnil v úšklebek.

„Občas ti Montgomeryové dělají chybu, že s ženskými hovoří, místo aby jich užívali výlučně k tomu účelu, k němuž je pánbůh stvořil. Já se však postarám, aby tohoto Montgomeryho nic podobného ani nenapadlo!“

Pomaloučku jí hrotem dýky sklouzl po hrdle k hranatému výstřihu hadrů, ve které se proměnily její šaty. Zadržela dech a očima se pevně zaklesla do jeho pohledu. Ovládla svůj hněv a stála naprosto bez hnutí. Nedá mu žádnou záminku, aby jí tím nožem nějak ublížil.

John však na Elizabethině pokožce neudělal ani škrábnutí, pouze čepelí hladce rozřízl přední díl jejího oděvu, včetně těsně přiléhajícího korzetu ukrytého pod ním. Když odhalil plnou křivku jejích ňader, vyjukaně jí pohlédl do tváře. „Člověk by ani nevěřil, co všechno před ním skrýváš, Elizabeth,“ zašeptal.

Dívka ztuhla a odvrátila zrak. Dobře věděla, že se obléká staromódně. Snažila se zplošťovat si prsa, povolovat pás. Její tvář stačila připoutávat pozornost mnohem většího množství mužů, nežli jí bylo milé, ale s tím nemohla dělat nic, nanejvýš tak zakrývat si vlasy.

John se však na její tvář nedíval, protože teď se soustředil na rozřezávání zbytku jejího šatu. Nahých žen viděl ve svém životě pramálo a dívku Elizabethiny postavy a krásy ani jednu.

Elizabeth měla páteř vzpřímenou jako prut ocele. Když z ní šaty spadly a ona na holé kůži ucítila paprsky hřejivého srpnového slunce, cítila mnohem větší bolest než při všech předchozích příkořích.

Sprostá kletba, která šla Johnovi skutečně od srdce, ji přiměla k uzardění.

„Zatracený Pagnell,“ pokračoval sluha a vztáhl po ní ruce.

Elizabeth ucouvla a snažila se hledět na něho s co největší důstojností, přičemž si dobře všimla, že muži doslova kanou lačné sliny z úst. „Jen se mě dotkni a odskáčeš si to vlastním životem!“ připomněla mu hlasitě. „Jestli mě zabiješ, Pagnell tě dá popravit – a jestli ne, postarám se, aby se o tvém činu doslechl. A na hněv mého bratra jsi zapomněl? To ti tvůj vlastní život není dražší než vyspání se s kteroukoliv ženou?“

Johnovi chvíli trvalo, než vystřízlivěl a znovu jí dokázal pohlédnout do tváře. „Já jenom doufám, že ti Montgomery způsobí nekonečné utrpení,“ pravil procítěně a odkráčel ke koberci přehozenému přes koňský zadek. Už jí nevěnoval ani pohled a rozvinul látku po zemi.

„Polož se tam!“ přikázal očima upřenýma na koberec. „A dej si dobrý pozor, ženská! Jestli se mi budeš vzpouzet, zapomenu na Pagnella a Montgomeryho i na hněv toho tvého bratra!“

Elizabeth poslušně ulehla na koberec. Uzlíky látky ji píchaly do pokožky, a když k ní sluha přiklekl, zadržela dech.

Hrubým trhnutím ji překulil na břicho, přeřízl provaz poutající její zápěstí, a než se Elizabeth vzpamatovala, přehodil přes ni cíp látky a začal ji do koberce zarolovávat. Potom už na nějaké myšlenky neměla čas – jediné, co ji nadále zajímalo, byl boj o doušek vzduchu.

Připadalo jí, že takhle bez pohnutí leží celou věčnost. Hlavu měla zakloněnou, jak lapala v živočišné úzkosti po vzduchu, přicházejícím dutinou svinutého koberce. Když ji nakonec popadl, musela doslova bojovat, aby se nezadusila. Přehodil ji přes koňský hřbet a Elizabeth měla dojem, že jí prasknou plíce.

Vrstvami látky k ní pronikl Johnův tlumený hlas. „Příští člověk, kterého uvidíš, bude Miles Montgomery. Máš po cestě o čem přemýšlet. Tak hodný jako já na tebe určitě nebude!“

Svým způsobem Elizabeth těmito slovy posloužil, protože jí tím poskytl důvod, aby zavile dál zápasila o každičký lok vzduchu. Jak se tak prohýbala na koňském hřbetě, ohnivě proklínala celý ten rod Montgomeryů, jejich sídlo, jejich poddané – a modlila se za nevinné děti, které se nevinně staly součástí tohoto bezectného klanu.

Stan Milese Montgomeryho byl vskutku skvostná věcička: byl z tmavě zeleného hedvábí se zlatým lemováním. Podél střešního hřebene se táhla kresba zlatých lvů rodu Montgomeryů, z vrcholku vlály prapory a vnitřní stěny byly vyloženy světle zeleným hedvábím. Stálo tam několik skládacích židliček vypolštářovaných zlatomodrým brokátem. Uprostřed byl velký stůl s vyřezávanými leopardy a proti vchodu u stěny dvě lůžka, z nichž jedno vynikalo neobvyklou délkou. Na obou ležely kožešiny dlouhosrstých červených lišek.

Kolem stolu stáli čtyři muži. Dva z nich na sobě měli bohatě zdobený šat rytířů rodu Montgomeryů. Druzí dva muži právě jednomu z rytířů pozorně naslouchali.

„Tvrdí, že vám přiváží dar, můj pane,“ vykládal rytíř zamlklému muži, „ale docela dobře může jít o nějaký podvod. Co by asi tak lord Pagnell mohl mít, abyste o to vůbec stál?“

Miles Montgomery jen povytáhl jedno tmavé obočí, a to samo o sobě stačilo, aby mluvčí zastrašeně ucouvl. Občas se stávalo, že noví sloužící si vzhledem k mládí svého pána osobovali příliš mnoho volnosti a drzosti.

„Nemohl by v tom koberci být zarolovaný člověk?“ zeptal se muž po Milesově boku.

Zpražený rytíř natáhl krk, aby pohlédl siru Guyovi do tváře. „Dost možná, ale to by musel být hodně malý.“

Sir Guy shlédl na Milese. Mlčky si porozuměli. „Tak ho pošli i s tím jeho darem dovnitř,“ vybídl rytíře sir Guy. „Uvítáme je s tasenými meči.“

Rytíř zmizel a během několika vteřin byl zpátky. Mečem se dotýkal kříže jakéhosi člověka, který nesl srolovaný koberec. Přidrzle a s úšklebkem hodil John své břímě na podlahu vystlanou koberci a drsně do něj kopl nohou, čímž jej začal rozvinovat směrem k Milesovi.

Když se konečně látka rozbalila celá, zíraly dolů čtyři ohromené obličeje: ležela tam nahá žena se zavřenýma očima, nad nimiž dlouhé hedvábné řasy zastiňovaly něžně zbarvená líčka, zatímco tělo jí halily a ovíjely těžké prameny medově zlatých kadeří, které jí vykukovaly u pasu a sahaly až na stehna. Měla štědře tvarované tělo s velkými pevnými ňadry, útlounkým pasem a předlouhýma nohama. A tvář, takové by se přihlížející nadáli jedině v nebi – rozkošná, nezemská, rozhodně ne z tohoto světa.

S vítězným úsměvem vyklouzl John ze stanu, aniž by si ho někdo povšiml.

Elizabeth, která byla nedostatkem vzduchu celá omámená, pomalu otevřela oči a vzhlédla ke čtyřem mužům, kteří se nad ní tyčili s tasenými meči, namířenými ovšem k zemi. Dva z přítomných patřili zcela jednoznačně mezi členy družiny, a tak je hned pustila z hlavy. Třetí muž byl doslova obr, jistě měl několik palců nad šest stop, a pod ocelově šedými vlasy mu přes celou tvář běžela jizva. Ačkoliv vyhlížel skutečně hrůzostrašně, šestým smyslem vycítila, že vůdcem skupiny rozhodně není.

Vedle muže obřího vzrůstu stál mladík oblečený do nádherného šatu z temně modrého atlasu. Elizabeth byla sice zvyklá vídat pohledné a silné muže, ale jeho tvář, v níž se odrážela moc a síla držená pod kontrolou bez té nejmenší námahy, jí až vyrazila dech. Všichni ostatní nemohli odtrhnout oči od Elizabethina těla, ale tento muž se otočil a Elizabeth poprvé v životě pohlédla do tváře Milese Montgomeryho. Jejich pohledy se zkřížily.

Byl to pohledný, opravdu nesmírně pohledný muž. Pod hustým vyklenutým obočím seděly šedivé oči. Nos měl úzký a chřípí citlivé, ústa plná a smyslná.

Podařilo se jí od jeho očí odpoutat zrak a v následujícím okamžiku vyskočila, z bližšího lůžka strhla jednu kožešinu a ze stolu shrábla do hrsti válečnou sekeru. „Prvního, kdo se ke mně přiblíží, na místě zabiji!“ křikla, zatímco si kožešinu přehazovala přes rameno a druhou rukou zdvihla sekeru vysoko nad hlavu. Jednu polovinu těla však měla i nadále obnaženou, rameno, stehno, celou nohu až k chodidlu.

Obr k ní postoupil o jediný krok a ona oběma rukama zdvihla sekeru v jeho směru.

„S tím já zacházet umím!“ varovala ho a nebojácně muže pozorovala.

Oba rytíři se rovněž přiblížili o krok a Elizabeth ucouvla. Střídavě hleděla na blížící se muže. Podkolením narazila do okraje jednoho lůžka a pak už neměla kam couvat. Jeden z rytířů se na ni usmál a ona se na něho na oplátku ušklíbla.

„Nechte nás o samotě!“

Příkaz zazněl nevzrušeně, tiše, ale skrýval se v něm podtón rozkazu. Všichni pohlédli na Montgomeryho.

Obří muž věnoval Elizabeth poslední pohled, potom kývl na oba rytíře a všichni tři opustili společně stan.

Elizabeth sevřela sekeru ještě pevněji, ačkoliv klouby na prstech jí samým úsilím už dávno zbělely, a pozorovala upřeně poblíž stojícího Milese Montgomeryho. „Já tě zabiju!“ procedila skrz zaťaté zuby. „Jenom si nemysli, že když jsem ženská, tak že bych chlapa nedokázala rozsekat na kousky! S největší chutí, abys věděl! Nic by mě nepotěšilo tak, jako pohled na krev Montgomeryů rozlitou tady po celé zemi!“

Miles zůstával stát u stolu, ale stále ji pozorně sledoval. Po chvilce vytáhl svůj meč a Elizabeth v předtuše nadcházejícího souboje zatajila dech. Nesmírně pomalu však mladík položil svůj meč na desku stolu a odvrátil se, čímž jí nabídl pohled na svůj profil. Opět pozvolna vytáhl drahými kameny vykládanou dýku, která mu visela u pasu, a položil ji na stůl vedle meče.

Potom se natočil tváří opět k Elizabeth. Tvář měl naprosto bezvýraznou, oči neproniknutelné. Pokročil směrem k dívce.

Elizabeth zdvihla těžkou sekeru a držela ji připravenou k úderu. Byla ochotná podstoupit zápas na život a na smrt, neboť smrt jí byla mnohem milejší než všechno to mučení a znásilňování, které ji, jak byla přesvědčena, od tohoto ďábla v lidské podobě čeká.

Miles se však usadil na židličku stojící pár stop od dívky, mlčel a nespouštěl z ní zrak.

Hele! Tak on nepovažuje ženu za rovnocenného soupeře, když se tak provokativně odzbrojil a v pohodě se tu uvelebil! A ona mu zatím mává nad hlavou smrtící zbraní! Jediným skokem se k němu vrhla a zaútočila sekerou na mladíkovu šíji.

Bez nejmenšího úsilí zachytil topůrko pravou rukou, snadninko ho zadržel a vzhlédl Elizabeth do očí, které se ocitly těsně u jeho tváře. Na okamžik zůstala jako omráčená, celou ji svým pohledem zhypnotizoval. Připadalo jí, že v její tváři po čemsi pátrá, jako by jí kladl němou otázku.

Vytrhla sekeru z jeho sevření a málem upadla, protože Miles topůrko pustil bez nejmenšího odporu. Zachytila se okraje stolu. „K čertu s tebou!“ vyprskla tiše. „Ať bůh a všichni jeho andělé proklejí den, kdy se zrodil Montgomery! Ať se i se všemi svými potomky navěky svíjíš v ohni pekelném!“

To už ale málem křičela a venku před stanem zaslechla nějaký ruch.

Miles však jenom seděl a mlčky ji dál pozoroval. Elizabeth cítila, že se v ní začíná vařit krev. Povšimla si, jak se jí třesou ruce, a pochopila, že se musí uklidnit. Kdepak je ten chladný odstup, který si pečlivě nacvičovala a pěstovala celá léta?

Když tenhle člověk dokáže zůstat klidný a nevzrušený, pak ona to dokáže také. Zaposlouchala se do zvuků zvenčí, a pokud se nepletla, znamenaly, že ostatní muži se od stanu vzdalují. Možná že kdyby se jí podařilo uklouznout tomuto mladíkovi, povedlo by se jí utéci domů k bratrovi.

S očima stále upřenýma na Milese začala couvat a obcházet ho. Mířila k východu ze stanu. Pomalu se na své židličce otáčel a pozoroval ji. Zvenčí sem dolehlo koňské zaržání a ona se v duchu modlila, aby se jí podařilo utéci ven, protože tam na ni čekala svoboda.

Ačkoliv z Milese oči vůbec nespustila, vůbec nepostřehla jeho pohyb. V jednom okamžiku tady pohodlně seděl na židli a v příštím už stál vedle ní a držel ji za zápěstí ruky, kterou právě chtěla odtrhnout plachtovinu. Spustila mu sekeru rovnou na rameno, ale on ji chytil i za druhé zápěstí a nepouštěl ji.

Stála tam tiše, uvězněná jeho bezbolestným a vlastně něžným sevřením, a vzhlížela mu do tváře. Stál u ní tak blízko, že na svém čele cítila jeho dech. A on ji pozoroval, jako kdyby na něco čekal. Nakonec se zatvářil nechápavě.

Upřela na něho oči, připomínající svým tvrdým leskem smaragdy. „A copak bude na řadě teď?“ zeptala se ho nenávistně. „Nejdřív mučení, nebo znásilnění? No, možná že se ti zamlouvá obojí najednou. Jsem panna a říkali mi, že napoprvé to pořádně bolí. Nepochybně ti tato moje další bolest přinese tu nejvyšší možnou rozkoš!“

Na vteřinku na ni udiveně vyvalil oči, a to bylo poprvé, kdy ho Elizabeth zahlédla vyvedeného z míry. Pak jí šedýma očima oplatil pohled tak vzdorný a pevný, že raději odvrátila tvář.

„Já tohle všechno ale vydržím!“ zašeptala, „a jestli toužíš po tom, abych se u tebe něčeho doprošovala, tak čekáš úplně marně.“

Pustil zápěstí ruky, kterou se držela stanoviny, a uchopil do dlaně její levé líčko. Něžně dívku otočil tváří k sobě.

Při jeho dotyku celá ztuhla. Jeho ruce si doslova ošklivila.

„Kdo vlastně jsi?“ zeptal se tlumeně.

Napřímila se v zádech ještě víc a z očí jí vyšlehla nenávist. „Já jsem tvůj nepřítel. Moje jméno je Elizabeth Chatworthová!“

Přes tvář se mu mihl podivný výraz a ihned zase zmizel. Po dlouhé chvíli stáhl ruku z její tváře, ucouvl a pustil i její druhé zápěstí. „Sekeru si můžeš nechat, jestli ti dodává pocit bezpečí, ale odejít ti nedovolím.“

Otočil se a zamířil doprostřed stanu, jako by ukončil královské slyšení.

V mžiku proklouzla Elizabeth ven ze stanu a stejně rychle se vedle ní ocitl Miles a opět jí sevřel zápěstí.

„Nemohu ti dovolit odejít, slyšíš?“ opakoval, tentokrát mnohem rázněji. Pohledem sklouzl k jejím holým nohám a zase se vrátil k jejímu obličeji. „Na útěk nejsi vhodně oblečená. Pojď dovnitř a já pošlu sluhu, aby ti nakoupil nějaké šaty.“

Prudce se mu vyškubla. Slunce se začínalo klonit k západu a v soumraku jí mladík připadal ještě tmavší než předtím. „O žádné šaty od tebe nestojím! Od Montgomeryho nechci vůbec nic! Můj bratr –“

Jeho pohled ji zarazil.

„Jméno svého bratra přede mnou nevyslovuj! Zabil mi sestru!“

Miles ji opět uchopil za zápěstí a lehce ji postrčil. „No tak, teď už ale musím trvat na tom, že půjdeš dovnitř! Moji lidé se vrátí co nevidět a já bych byl raději, kdyby tě v tomhle oděvu nezahlédli!“

Elizabeth mu však vzdorovala. „Copak na tom záleží? Není snad zvykem mužů tvého ražení předhodit zajatkyně vlastním rytířům, když se jich sami nabaží dosyta?“

Přísahat by na to nemohla, ale zdálo se jí, že přes Milesovy rty přelétl náznak smíchu. „Elizabeth,“ začal, ale potom se odmlčel. „Pojď dovnitř, promluvíme si spolu.“ Obrátil se k temným stromům, které je obklopovaly. „Guyi!“ zařval tak hlasitě, že Elizabeth leknutím nadskočila.

Obr se ihned vynořil na pasece. Elizabeth přejel pouze zběžným pohledem a pak svoji pozornost věnoval Milesovi.

„Pošli někoho do vesnice, ať sežene vhodné dámské oblečení. Zaplať za všechno, co bude potřeba.“ Hlas, kterým Miles oslovil tohoto muže, se zcela lišil od hlasu, jímž hovořil k ní.

„Nech mne tam jít také,“ navrhla Elizabeth spěšně. „Promluvím se svým bratrem a on ti bude tak vděčný, žes mne pustil beze vší újmy, že to povede ke konci nepřátelství mezi rody Chatworthů a Montgomeryů.“

Miles se k ní otočil a přísně ji napomenul: „Nedoprošuj se, Elizabeth!“

Bezmyšlenkovitě, pouze s výkřikem plným hněvu, zdvihla dívka opět svou sekeru a namířila mu úder na hlavu. Jediným zkušeným pohybem jí Miles sekeru vytrhl a přitiskl si dívku do náruče.

Elizabeth mu nehodlala poskytnout potěšení ze svého případného odporu, takže namísto toho ztuhla a s ošklivostí vnímala látku jeho šatů na své holé kůži. Liščí kožešina se jí smekla ke straně a odhalila její stehna přitisknutá k mladíkovu tělu.

Odnesl ji do stanu a něžně ji uložil na jedno z lůžek.

„Proč se se sháněním šatů vůbec obtěžuješ?“ zasyčela na něho. „Třeba by ti stačilo pářit se v lese jen tak, jako zvíře! Beztak nejsi nic jiného!“

Obrátil se k ní zády, poodešel a ze stříbrné konvice stojící na stole nalil dva poháry vína. „Elizabeth,“ oslovil ji, „jestli nedáš pokoj a nepřestaneš si o pomilování pořád koledovat, třeba tvým výzvám nakonec i podlehnu.“ Vrátil se k ní a usadil se na židli pár stop od postele. „Máš za sebou dlouhý den a musíš cítit únavu a hlad.“ Podal jí plný pohár vína.

Elizabeth mu jej však vyrazila z ruky. Víno se rozlilo a potřísnilo přepychové koberce, které vystýlaly podlahu ve stanu.

Miles se na tu spoušť nevzrušeně podíval a potom upil ze své vlastní číše. „A teď mi, Elizabeth, pověz, co s tebou mám vlastně udělat?“

Table of Contents

copyright

titul

1. kapitola