Piate prikázanie:

Tatiana Macková

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © by Tatiana Macková

Cover design © by Katarína Skalková

Illustration © Shutterstock

Slovak edition © by BESTSELER

ISBN: 978-80-969968-9-6

***

Nad Okcitániou sa zatiahli hrozivé mraky.

Kraj na juhu Francúzska, zvaný Languedoc, obchádzal tieň smrti.

Kraj, pýšiaci sa vzdelanosťou a hrdou kultúrou, bol odsúdený na zánik.

Nastali dni, kedy sa rytieri a bojovníci svätého kríža brodili krvou kresťanov, dym zakryl oblohu a mnohí z nich zostali zdesení vlastnou krvilačnosťou.

Dva dni im stačili na vyvraždenie mesta, iba prvého v rade ďalších miest.

21.a 22. júl roku 1209 sa zapísal do histórie smrťou nevinných obetí. Masaker v Béziers neprežil nikto. Podľa svedkov nebol ušetrený žiadny vek ani pohlavie. Jediný muž, žena, či dieťa.

„Neca eos omnes. Deus suos agnoscet.“

„Zabite ich všetkých. Boh rozpozná svojich,“ tak znel rozkaz.

Bol naozaj splnený do bodky?

***

Prológ

Languedoc, mesto Béziers, júl roku Pána 1209...

Mladý kňaz sedel vo svojej izbe a už dlhú chvíľu zadumane pozoroval západ slnka. Upieral pohľad na oblohu, na ktorej sa farby zlievali jedna do druhej a prstami pritom bezmyšlienkovite brnkal po lutne. Zrazu ho vyrušil nepatrný pohyb v kúte miestnosti. Rýchlo odložil nástroj, vstal a priskočil ku kožušine na pohovke. Keď ju odhrnul, pozeral do rozosmiatych očí malého chlapca.

Zamračil sa: „Roger, čo tu robíš?!“ spýtal sa prísne.

Desaťročný šarvanec so strapatou blonďavou šticou sa uškrnul. „Škoda, že ste kňazom, otec Jean. Bol by z vás výborný trubadúr.“

Šikovne vyskočil spod kožušiny, prešmykol sa mužovi pod rukami a ubzikol z izby. Jean vedel, že ho nedohoní, tak iba zatvoril za ním dvere a zastrčil závoru. Odteraz sa musí zamykať, veď to nebolo prvýkrát, čo sa Roger u neho skryl.

Opäť sa posadil, ale lutnu už do ruky nevzal. Iba zamyslene pozoroval tmavnúcu oblohu nad vzdialenými horami, vrátiac sa k ťaživým úvahám. Správy, ktoré sa k nemu prednedávnom dostali, boli znepokojivé.

Keď minulý rok jeden z vojakov Raymonda VI., kniežaťa z Toulouse, zavraždil pápežského legáta, v Ríme to začalo vrieť. Dôsledky, čo z toho vyplývali, v ňom vyvolávali obavy. Počul o zhromažďovaní vojsk. Čo sa teraz bude diať? Ako sa zachovajú jeho nadriadení? A ako sa má zachovať on? To boli otázky, ktoré ho trápili a na ktoré nepoznal odpoveď.

***

Križiacke vojská už majú Alpy ďaleko za chrbtom. Poslúchli volanie a príkaz svojho pápeža. Schádzajú sa z rôznych kútov sveta. Vznešení muži i zberba. Ich biele plášte s červeným krížom vzbudzujú medzi ľudom posvätnú úctu a hrôzu. Ostré meče naprávali doteraz iba bezvercov v Svätej zemi, dnes ich posielajú do krajiny na území Európy. Nie proti Maurom, nie proti Berberom. Proti kresťanom. Prvýkrát v histórii.

Zem sa chveje pod dupotom kopýt. Prvá križiacka výprava proti albigéncom je zahájená...

***

Roky 1185 – 1208

Chlapec z prístavu

Jean sa narodil v Saint Malo 5. októbra roku 1185, v piatom roku vlády Filipa II. Augusta. Prišiel na svet počas daždivého, sychravého dňa ako tretie dieťa Juliet a Paula. Skúsená stará babica priviedla na svet veľa detí, pri tomto sa však musela obzvlášť snažiť. Matka už bola zoslabnutá, no dieťa sa stále nechcelo otočiť správnym smerom, kdesi uprostred sa vzpriečilo a nemohlo vyjsť. Napokon jej zaklínanie, bylinky i masírovanie predsa len pomohli a konečne uvidela hlavičku.

Vydýchla si. Keby o oboch prišla, určite by ju vyhnali z mesta. Teraz mohla víťazoslávne ukázať syna jeho otcovi.

„Môžeš byť pyšný, Paul. Chlapec je veľký, zdravý, už dávno som takého nemala v rukách. Raz z neho bude poriadny chlapisko,“ potľapkala šťastného muža po chrbte.

Saint Malo, prístav na západe Francúzska, obklopovalo opevnenie, obohnané pieskovými plážami, ktoré obmývali vlny Atlantického oceána.

Námorník Paul bol vysoký, trochu chudý, no šľachovitý chlap. V opálenej tvári s chlapčenským úsmevom mu svietili belasé oči. Keď prvý raz uvidel Juliet, práve vystupoval z obchodnej lode s vrecom, prehodeným cez plece. Prechádzala medzi vyloženým tovarom. Drobná, štíhla, s čiernymi, vlnitými vlasmi až pod zadok a tmavými očami.

Vo chvíli, ako sa na neho usmiala, Paul zo Saint Malo úplne stratil hlavu. Juliet v žilách kolovala matkina ohnivá katalánska krv a také bolo aj ich prvé stretnutie i celý spoločný život. Vášnivé, iskrivé, plné divokého ohňa, chvíľami ako rozbúrený príboj, chvíľami ako pokojné vlnky ospalého mora.

Bola nevyspytateľná. Raz si, nežná, spievala okcitánske a katalánske piesne, čo ju naučila matka, potom zas sa uzatvárala do seba a iba mĺkvo, zasnívane pozerala kamsi za more. Časom sa jej oheň vytrácal a čím dlhšie býval Paul na cestách, tým častejšie prepadala smútku.

Malý Jean rástol v uliciach Saint Malo, poznal každý kameň v prístave, každé jeho zákutie. Bol ako živel. Plný energie, neúnavne pobehujúci, inokedy pokojný a plne sústredený na všetko, čo sa chystal urobiť. Hlavne však to bol bystrý, šikovný chlapec, ktorý miloval lode. S obdivom si obzeral dvoj-, či trojsťažňové plachetnice s obdĺžnikovými priečnymi plachtami a výpomocnými veslami, šplhal sa bez závrate po ich lanách i rahnách. Onedlho sa vyznal v lodiach ako starý, skúsený moreplavec. A hoci Jeana lákal život na mori, jeho otec videl budúcnosť svojho syna úplne inak. On sám more miloval, nič iné robiť nevedel, ale dúfal, že chlapec nebude musieť drieť na lodi ako obyčajný námorník.

Jean mal pred siedmymi narodeninami, keď vo dverách domu vrazil do malého, vyciveného muža v mníšskej sutane. Prekvapene zdvihol zrak a oči sa mu stretli s usmiatym, láskavým pohľadom.

„Prepáčte,“ vykoktal v rozpakoch a prešmykol sa popri mužovi dovnútra. Mních sa za ním otočil a spýtal sa kohosi v miestnosti:

„Tak toto je on?“

Až vtedy Jean zbadal otca, stojaceho vedľa stola. Okamžite zabrzdil svoj beh a udýchaný zastal tesne pri ňom. Pozrel mu do tváre. Paul uhol pohľadom, chlapec sa prestal usmievať.

Prekvapene sa obzrel aj na matku, ktorá držala v náručí ďalšiu dcéru a mlčky sa skláňala nad kotlom na ohnisku. Čosi sa dialo a on chcel vedieť, čo to je. Jeho staršie sestry kamsi zmizli, okolo bolo akési podozrivé ticho.

Obrátil sa na mnícha. Bolo mu jasné, že to on je príčinou toho všetkého. Doteraz u nich žiaden mních nikdy nebol. Je pravda, občas im v kláštornej záhrade kradol jablká, ale ešte ani raz nikto z nich neprišiel k nim domov. Veď čo je na tom, keď ho nikdy nechytili. Nekradol predsa iba on, no nie? Nechápal. Mama sa narovnala a pozrela na otca. Ten položil Jeanovi ruku na plece, sadol si a pritiahol si syna bližšie k sebe.

„Pozri, tu brat Pierre sľúbil, že môžeš chodiť do kláštornej školy, aby si sa mohol učiť.“

Chlapec sa vzdorovito mykol. „Načo sa mám učiť? Viem všetko, čo potrebujem! Veď ani ty si nechodil do školy a vôbec ti to nechýba!“

Otec pokrútil hlavou:

„Naučia ťa čítať, písať. Si bystrý a stále na čosi zvedavý. Nuž a tam ti budú vedieť odpovedať na všetky tvoje otázky, veľa sa dozvieš. Pritom zostaneš doma, len budeš každý deň chodiť do školy. Okrem toho,“ stíšil hlas, potom potichu dodal: „Kláštorná škola je zadarmo.“

„Postačí, keď občas pomôžeš bratom v našej záhrade. Veď ju už poznáš, však?“ ozval sa mních. Jean pri tých slovách očervenel. Tak predsa len je to trest za tie ukradnuté jablká!

Tým dňom skončilo slobodné pobehovanie s kamarátmi po uličkách prístavu. Kvôli učeniu už nemal toľko času obdivovať lode a snívať o tom, ako priväzuje plachty na rahnách a z koša na stožiari pozoruje šíre more.

Brat Pierre od prvej chvíle nevidel v Jeanovi len vzdor či zlosť ako ostatní mnísi. Pod tou zamračenou tváričkou sa skrýval bystrý rozum, ktorý zo dňa na deň viac a viac lačnel po nových veciach. Čítať a písať sa naučil omnoho rýchlejšie ako väčšina chlapcov. Pierre poznal jeho nesmiernu lásku k lodiam a práve tá sa stala jeho zbraňou proti tvrdohlavosti malého žiaka.

„Ty sa dosť vyznáš v lodiach, na ktorých sa plaví tvoj otec, pravda?“ prisadol si k nemu jedného dňa. Chlapec prikývol, čakajúc, čo sa z toho vyvinie. Mních vytiahol zo širokého rukáva sutany stočené zvitky pergamenu, položil ich na hrubo otesaný stôl a opatrne rozvinul. Čierne Jeanove oči sa v úžase rozšírili. Pozeral sa na nákresy a podrobné popisy lodí. Pri každom obrázku bolo pravidelným ozdobným písmom napísané, z akých častí sa plavidlo skladalo, koľko potrebovalo vesiel, či a aké plachty malo, aj ako ho bolo potrebné ovládať. Neveriacky vzhliadol na Pierra.

„Čo to je?“

„Vidíš, toto sú náčrty a popisy všetkých doteraz známych plavidiel. Tieto pergameny dlhé roky spisovali mnísi nášho kláštora. Potrebovali k tomu veľa iných nákresov, pracovali podľa starých obrázkov. Často museli prekladať a lúštiť množstvo starodávnych nápisov. V týchto pergamenoch je skrytá obrovská práca našich bratov,“ vysvetľoval Pierre. Dosiahol, čo chcel. Získal chlapcov záujem.

„Vidíš, toto sú lode Vikingov. To boli veľkí moreplavci, dobyvatelia, obávaní lúpežníci. A tu, tu je novšia normandská loď s plošinou, na ktorej sa zhromažďovali bojovníci,“ ukazoval jednotlivé nákresy.

„Odkiaľ to všetko viete?“ spýtal sa Jean s obdivom. Mních sa usmial.

„Veľa som sa učil. Ty sa môžeš naučiť to isté, ba omnoho viac. Chceš byť námorníkom. No keď budeš usilovný, môžeš sa stať kormidelníkom alebo dôstojníkom, možno aj samotným kapitánom na lodi. S vedomosťami sa môžeš stať obchodníkom alebo kňazom, ak budeš chcieť. Všetko to závisí len od teba.“

Chlapec sa bez odpovede premŕval v popísaných pergamenoch. Mních potichu vstal a nechal ho osamote.

Prešlo niekoľko týždňov, keď Jean natešene pribehol domov a vrhol sa s krikom k mame.

„Mama, mama, dnes ma brat Pierre veľmi pochválil! Páči sa mu, že viem hovoriť okcitánsky aj katalánsky. A to som si iba tak potichu začal spievať. Viete, tú pieseň, čo sme kedysi spievali každý večer. Hneď sa začal vypytovať, že odkiaľ to poznám. Tak som mu povedal, že to ste ma vy...“ zarazil sa uprostred vety. Lepšie sa mame prizrel. Potom si všimol uplakané oči sestier.

„Čo sa stalo?“

„Otec...“ stislo jej hrdlo, preglgla. Po chvíli tichým hlasom dopovedala: „Majiteľ lode dostal správu, že celá loď s nákladom aj s posádkou sa potopila v silnej búrke. Zostali sme sami, syn môj. Čo len teraz budeme robiť?“ skryla si tvár do dlaní a začala vzlykať.

Jean stál, pozeral raz na ňu, raz na plačúce sestry. Nechcel uveriť. Nedalo sa tomu uveriť. Jeho otec sa predsa nemohol utopiť! Vybehol von a bežal, čo mu sily stačili. Zastavil sa až na konci móla, keď už nebolo kam utekať. Vietor mu odtŕhal z líc kvapky sĺz a miešal ich s morskou vodou. Boli rovnako slané. Chlapec si po chvíli utrel tvár.

Stal sa chlapom v rodine, o ktorú sa musí postarať. Otec sa už nevráti, a on mu v duchu sľúbil, že nedopustí, aby matka so sestrami hladovali.

Splnené želanie

V prístavných dokoch bolo pracujúce dieťa bežným javom. Ľudia, trpiaci chudobou, si v ťažkých časoch pomáhali, ako sa dalo. Temné uličky boli plné sotva odrastených dievčat, predávajúcich svoje telo za pár drobných. Chlapci kradli, žobrali alebo ťažko pracovali pri vykladaní a nakladaní balov s tovarom. Detstvo v tých miestach a v tej dobe nemalo dlhé trvanie.

Juliet spievala na rohu pri krčme svoje krásne piesne. V páľave slnka, v daždi, či v mraze stála vždy na tom istom mieste aj s najmladšou dcérou. Čo jej ľudia dali, často nestačilo ani na jedlo. Nuž iba mlčky sledovala, ako jej syn od ôsmych rokov cez deň tvrdo hrdlačí v prístave a v noci hltavo číta pergameny od mníchov. Z času na čas priniesol z kláštornej kuchyne nedojedené zvyšky, čo mu brat Pierre potajomky strčil do rúk.

Dvanásťročný Jean bol na svoj vek dosť vyspelý. Stal sa z neho vysoký, urastený chlapec, zvyknutý na ťažkú robotu. Stále rád chodil k mníchom, hoci ho už naučili všetko, čo sami vedeli. Nachádzal pri nich útechu a pokoj. V kláštore zistil, že je na svete ktosi mocnejší ako kráľ, spravodlivejší ako sudca i prísnejší ako brat Rafael, ktorý sa nikdy neusmieval. Pierre mu o ňom rozprával veľa pekného.

Keď mu prvý raz vložil do rúk bibliu, chytil ju opatrne, s posvätnou úctou. Od matky sa ako malý naučil modliť, aj mu o Bohu rozprávala, ale to bolo čosi iné. Tu mal pocit, že keď počúva brata Pierra v kláštornej kaplnke, tak Boh sedí vedľa neho a usmieva sa. Vtedy zabúdal na všetko zlé, čo mal za sebou. Opäť sa cítil šťastný a v bezpečí ako v časoch, keď mu otec ukazoval lode, alebo s mamou spieval piesne Katalánska.

V ten osudný deň nemusel ísť robiť do prístavu, a tak pomáhal bratom v pisárni prepisovať jednotlivé listy z biblie. Bral to ako veľké vyznamenanie.

Mohutné dvere sa rozleteli a obvyklé ticho narušili výkriky:

„Horí! V meste horí! Jean, utekaj domov, u vás doma je veľký požiar!“

Chlapec odhodil brko, nevšímal si listy pergamenu, ktoré prievan rozfúkal po okolí a vybehol von. Zo všetkých síl bežal k miestu, kde sa ľudia pokúšali zvládnuť do výšky šľahajúce plamene.

Nestihol. Opäť prehral.

Dlho márne hľadal niekoho, kto by prežil. Aspoň jeden človek, aspoň niekto, koho by mohol objať. Obhorený matkin ruženec v popole bolo to jediné, čo mu po nej zostalo.

Kričal a hneval sa na Boha.

Plakal a hneval sa sám na seba.

Smútil a nenávidel všetkých.

Mlčal, nespal, nejedol.

V horúčke prosil svojich milovaných o odpustenie.

Uzdravený prosil o odpustenie Boha. Už nemal nič a nikoho, iba Jeho. A jedinú túžbu – uctiť si pamiatku svojich rodičov tým, že splní ich želanie a bude študovať ďalej.

Keď spolu s bratom Pierrom stáli pred opátom kláštora, cítil sa nesvoj. Ten muž s vodnatými očami a hlbokými vráskami okolo úzkych pier sa mu vždy zdal byť veľmi prísny. Nikdy ho nevidel usmiať sa.

Keď teraz opát prehovoril, Jeana prekvapil jeho prívetivý tón: „Tak ty sa chceš stať kňazom? Tu, brat Pierre, ťa často chválil, aký si šikovný. To je dobre,“ pokýval hlavou a na chvíľu zmĺkol. Vstal, urobil pár krokov a zastal pred chlapcom. Okamih si mlčky pozerali do očí.

Potom sa otec predstavený rozhodol: „Pôjdeš na univerzitu do Paríža. Ale skôr, ako ťa tam pošlem, musíš sa zdokonaliť v latinčine. To je jediný jazyk, v ktorom sa na pôde každej katedry vyučuje. Ešte nemáš ani trinásť rokov. Keď dovŕšiš pätnásty rok, odídeš do Paríža. Viem, že nemáš kde bývať. Preto môžeš zostať v kláštore a starať sa o záhradu. Verím, že svoj voľný čas využiješ múdro. Brat Pierre ťa bude učiť a ja sám tiež dohliadnem na tvoju výučbu.“

Opát splnil svoj sľub a nechal Jeana žiť v kláštore, hoci nebol mníchom. Učil nadaného chlapca po latinsky a často ho púšťal do kláštornej knižnice, kde mohol študovať uložené zvitky a knihy. Len čo Jean dovŕšil pätnásty rok, dovolil opát bratovi Pierrovi, aby ho odviedol do Paríža na univerzitu.

Keď po dlhom putovaní došli až pred brány hlavného mesta, chlapec zastal. Mních sa obzrel: „Čo je? Vari si sa zľakol?“

Mladík pokrútil hlavou, od dojatia nemohol prehovoriť. Na okamih sa mu zazdalo, že pred ním stoja otec s mamou a šťastne sa na neho usmievajú. Preglgol a zažmurkal. Vidina zmizla. Pozrel na mnícha a priškrteným hlasom povedal:

„Tak teda poďme!“

Spolu vkročili do mesta nádejí, očakávaní i sebazaprenia a ťažkej driny.

***

Roky štúdia plynuli. Z chlapca sa stal mladý muž, ktorý v Paríži absolvoval nielen teologickú, ale po uplynutí ďalších troch liet a zím aj nižší a vyšší stupeň filozofickej fakulty. Opát z kláštora v Saint Malo nenechal v Jeanovom vzdelaní nič na náhodu. Pravidelne sa informoval, ako sa jeho chránenec činí, ale z času na čas poslal brata Pierra, nech sa na neho povypytuje aj osobne. Dobrácky mních nevynechal jedinú príležitosť navštíviť mladého priateľa. Jean, ktorý vo svojej uzavretosti príliš nezapadol medzi nespútané spoločenstvá ostatných študentov, sa jeho návšteve vždy potešil. Dlhé rozhovory s učeným mníchom z rodného kraja mu prinášali uvoľnenie a radosť. I mnohé smutné spomienky.

V Pierrovej prítomnosti sa nehanbil za slzy, inak skrývané pred svetom. Mníchove slová boli pre neho vždy útechou, často ponúkol mladému mužovi aj dobrú radu. Práve on, s opátovým požehnaním, mu navrhol ďalšie štúdium aj na filozofickej fakulte. Jeana už dlho lákala možnosť ovládať septem artes liberales - sedem slobodných umení: gramatiku, rétoriku, dialektiku, aritmetiku, geometriu, astronómiu a hudbu, ktoré sa tam učili. Každý z týchto predmetov ho fascinoval, a preto sa všetkým venoval s rovnakou vervou a zanietením.

Šikovnosť a nadanie mladého študenta neušli pozornosti profesorov a dekanov univerzity. Preto, keď starnúci prior kapituly v Katedrále Notre-Dame hľadal medzi najlepšími študentmi pomocníka, odporúčanie vyučujúcich bolo jasné. Tak bol Jean ešte pred ukončením štúdia na filozofickej fakulte vymenovaný za zástupcu priora katedrálnej kapituly. Mladý, sotva vysvätený kňaz, v ten deň nastúpil cestu, o ktorej úskaliach nemal vtedy ani potuchy. Keby vedel, čo ho v budúcnosti čaká, bál by sa. Ale on bol šťastný a s vďačnosťou zapálil sviečku a modlil sa, pričom s láskou spomínal na tých, ktorí sa na jeho úspech pozerali zhora.

Starý, dobrácky prior si mladého pomocníka rýchlo obľúbil. On sám si postupne svojou láskavosťou získal dôveru uzavretého mladíka.

„Ty máš, chlapče, pred sebou veľkú budúcnosť,“ povedal raz Jeanovi. Sedeli na lavičke v záhradke katedrály a starý pán si na slnku vyhrieval boľavé údy. Naklonil sa bližšie k svojmu zástupcovi: „Musíš sa len naučiť trochu viac sa otvoriť ľuďom. Viem, zažil si veľa bolesti. Ale možno práve takto ťa chcel Boh naučiť, aby si vedel precítiť utrpenie iných. Len kňaz, ktorý pozná súcit, je dobrým kňazom. Nestačí mať bystrý um a veľa vedomostí. Ver ľuďom, syn môj, potom oni budú veriť tebe!“

Jean prikývol: „Pokúsim sa, otče.“

Nato sa starý muž usmial a potľapkal ho trasľavou rukou po pleci: „Tak, syn môj, pokús sa“ a spokojne nastavil tvár slnku.

Prior pokračoval tam, kde brat Pierre prestal – snažil sa zahojiť Jeanovu ubolenú dušu láskavosťou a úprimnosťou. Učil ho to, čo ho žiadna kniha v kláštore či na univerzite nenaučila. Až pod vedením starého muža Jean zistil, ako sa treba rozprávať s ľuďmi. Naučil sa trpezlivosti pri počúvaní ich spovedí a bol svedkom mnohých ich trápení.

Prior mu tiež ukázal, ako sa dá napísať kázeň, ktorá nielen cituje Sväté písmo, ale hlavne kázeň, ktorá hovorí ľuďom do duší. A keď po roku smrť ukončila ich priateľstvo, zanechal dobrácky muž v srdci mladého kňaza hlbokú stopu.

Roky 1209 – 1210

Obavy

Ošarpaná brána kláštora v Saint Malo sa s vrzgotom zabuchla. Mních, ktorý pri nej slúžil, bez slova pokynul mužovi, nech ho nasleduje. Rýchlym krokom viedol návštevníka chladnými chodbami, až kým nezastali pred dverami otca predstaveného. Jemne na ne zaklopal. Opát zdvihol hlavu a spýtavo sa zahľadel na brata, ktorý opatrne otvoril krídlo dverí.

„Prišiel posol z Paríža,“ oznámil mu huhňavým hlasom. Keď mu otec predstavený kývol rukou, uhol sa nabok, aby muž so správou mohol popri ňom prejsť.

Opát vstal, privítal posla a nedočkavo siahol po listine. Ako čítal, na jeho doteraz nehybnej tvári sa objavil tieň, vrásky okolo zovretých úst sa prehlbovali. Potom zavolal mnícha dovnútra.

„Zaveď tohto dobrého muža do kuchyne, nech sa o neho bratia postarajú. Pošli za mnou brata Pierra, istotne ho nájdeš v kaplnke,“ prikázal mu, potom sa obrátil na posla.

„Choď a oddýchni si. Ráno ti dám odpoveď.“ Muž sa uklonil. Hneď nato odišiel, nasledujúc mnícha.

Keď Pierre nakukol dnu, opát stál zamyslene pri okne.

„Vraj ste ma volali, otče,“ vyrušil ho z myšlienok. Otec predstavený prikývol a bez toho, aby sa otočil, ukázal rukou na pergamen na stole.

„Prečítaj si to.“

Mních už z diaľky rozoznal Jeanov rukopis. Natešene schytil list a zahĺbil sa do obsahu. Čím dlhšie čítal, tým viac chápal ustarostený výraz na opátovej tvári. Keď dočítal, spustil ruky. Teraz bol znepokojený aj on.

„Myslel som, že v Notre-Dame sú s Jeanom spokojní. Prečo ho teda poslali preč? A dokonca do Languedocu?!“

Otec predstavený bezradne pokrčil plecami.

„Ako píše Jean, starý prior, ktorý nad ním držal ochrannú ruku, zomrel. Ale prečo práve tam, prečo tam?“ nespokojne krútil hlavou. „Jean je príliš neskúsený na takúto náročnú úlohu. Poslať ho medzi katarov! Rím si s nimi nevie poradiť, čože už dokáže kňaz, ktorý je ešte skoro chlapec? Ja tomu nerozumiem...“

„Hrozí mu tam nejaké nebezpečenstvo?“ obával sa Pierre.

Odpoveďou mu bolo opäť iba bezradné pokrčenie ramien. Bolo im jasné, že nebezpečnejšie miesto v krajine by Jean nenašiel.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

Languedoc, mesto Béziers, júl roku Pána 1209...

Roky 1185 – 1208

Chlapec z prístavu

Splnené želanie

Roky 1209 – 1210

Obavy