BUDDHA

VCHÁZÍ DO KANCELÁŘE

PRŮVODCE ŽIVOTEM PRO NOVOU GENERACI

Lodro Rinzler

Ukázka z elektronické knihy

Buddha vchází do kanceláře

Lodro Rinzler

Z anglického originálu The Buddha Walks into the Office přeložil Jiří Zbořil

Odpovědný redaktor Robert Kubánek

Návrh obálky Ondřej Klouček

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Vydalo nakladatelství Synergie Publishing SE

www.synergiepublishing.com

Vydání první

Copyright © 2014 by Lodro Rinzler

Translation Copyright © 2015 Synergie Publishing SE

by arrangement with Shambhala Publications, Inc., Horticultural Hall,

300 Massachusetts Avenue, Boston, MA 02115

ISBN 978-80-7370-346-2 (váz.)

ISBN 978-80-7370-428-5 (e-kniha)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Památce mého otce

Carla Rinzlera

PŘEDMLUVA

V práci bývají lidé někdy za pitomce. Někdy jste tím pitomcem vy. Tato kniha je o tom, jak v práci pitomcem nebýt (což by vlastně možná býval byl i lepší název) a jak s ostatními spolupracovat tak, aby se u vás v kanceláři dařilo bdělé pozornosti a vzájemnému pochopení.

Po vydání své první knihy, Buddha vchází do baru, jsem zjistil, že si mě lidé zařadili někam na úroveň buddhistického George W. Bushe. Osobně jsem politiku toho pána nijak neobdivoval, pamatuji si však přesně, jak při prezidentských volbách mimořádně přitahoval lidi: každý si totiž dovedl představit, že by si s ním dal pivo.

Z nějakého důvodu se totéž stalo i mně. Neměl jsem v úmyslu psát nějak mimořádně ležérně, ale nalijme si čistého vína: nejsem nejstarší z učených mistrů vašeho nejbližšího kláštera. Jsem chlápek, co meditováním na zadku strávil víc času, než je ochoten přiznat, přemýšlel nad praktickými účinky meditace v životě a rád pije pivo. Takže když mě lidé po přečtení mé první knihy kontaktovali, obyčejně mě zvali na drink, až prý pojedu kolem.

Jenže když už jdete s někým na drink, obvykle se stočí řeč na práci. Dávám-li si pivo s mladšími přáteli, bavíme se často o hledání cest k živobytí, s kterým by člověk byl spokojen. Pokud jsou o něco starší, mluvíme hodně o tom, jak těžké je uplatňovat zásady z meditačního polštáře v průběhu běžného pracovního dne.

Uvědomil jsem si, že po baru zase musí člověk ráno za povinnostmi. A protože se mnou chtějí lidé na mých cestách často mluvit o uplatňování buddhistických zásad v práci, přišlo mi to jako přirozené téma.

Tato kniha je tedy pokračováním té předchozí, je však mnohem soustředěnější. Nehodlám v ní dále omílat všechny možné aspekty buddhistické filosofie z knihy Buddha vchází do baru, ani probírat tolik různých témat jako v knize Chodit jako Buddha. Místo toho se rovnou ponoříme k jádru věci pracovní. Jak má člověk přenést bdělou pozornost, setrvávání v přítomnosti a soucit z meditačního polštáře na místo, kde tráví nejvíc svého bdělého času? Tato kniha je zvláště pro ty, kdo už s otáčením kola dharmy mají své zkušenosti. Zabývám se tu hlavně mahájánovým učením, tedy učením, které do všech našich aktivit a setkání v tomto světě vnáší otevřené srdce a mysl. Je to průvodce, který vám poradí, jak se stát autentickým typem vůdce, jaké tento svět vskutku potřebuje.

Medituji a učím meditaci déle, než se účastním pracovního procesu, proto mými pracovními vztahy přirozeně prolínají mé buddhistické zvyky. Nakonec mě to přivedlo k myšlence založit Institut soucitného vůdcovství (Institute for Compassionate Leadership). Nabízíme v něm půlroční školící program, který spojuje filosofii této knihy s různými dalšími technikami. Jeho cílem je pomoci rozvíjet novou generaci otevřených a upřímných jedinců. Tato kniha obsahuje jen malou část z moudrosti mých buddhistických učitelů, kterou jsem byl schopen za léta s nimi strávená pochytit. Zbytek vychází z mých zkušeností s chybami, kterých jsem se sám na buddhistické i profesní cestě dopustil. Bylo jich nesčetně a z mnohých vyplynulo nějaké poučení.

Tolik o mně a teď co se týče vás – stejně jako u předchozích knih, i u této přichází nejdůležitější část v rozhovorech po přečtení. Napsal jsem ji pro vás a pořád tu někde jsem, takže se neostýchejte se ozvat. Dáme si pivo a popovídáme si o práci.

Lodro Rinzler

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji vám, že jste si na tuto knihu našli čas. Doufám, že vám k něčemu bude.

Velkou podporu jí poskytlo nakladatelství Shambhala Publications. Za povzbuzování i pracovní prostor bych rád poděkoval Saře Bercholzové, přestože mé umírání za počítačem také téměř pravidelně umanutě dokumentovala obrazem. Velké potěšení mi posledních několik let poskytovala práce s editorem Davem O‘Nealem. Jeho způsob myšlení i chápavost mě opravdu fascinuje. Mám velké štěstí, že ho mám. Prvním fanouškem mi byl Jonathan Green, který se mnou jako s autorem vykazoval nekonečnou trpělivost. Obálky knih mi navrhoval Daniel Urban-Brown, za což jsem mu ze srdce vděčný, jako ostatně v Shambhale všem.

Dále bych rád poděkoval Susan Piverové a Michaelu Carrollovi za neuvěřitelnou péči a cenné rady během psaní i v pracovním životě. Nejlepší agentka, jakou člověk v tomto oboru může mít, je zřejmě Stephanie Tadeová.

Při psaní mě podporovalo velké množství přátel. Zvláště bych chtěl poděkovat Davidu Delcourtovi, Brettu Egglestonovi, Oliveru Tassinarimu, Ethanu Nichternovi, Willu Conklingovi, Mirandě Stoneové, Christině Espinozové, Joshi Silbersteinovi, Maron Greenleafové, Davidu Perrinovi, Jeffu Growovi, Ericu Frenchovi, Mattu Bonaccorsovi, Dilipu Sidhuovi, Annie Colbertové, Victorii Gerstmanové a Noahu Isaacsovi. Mé díky patří i rodičům, Beth a Carlovi Rinzlerovým, bratrovi Michaelovi a sestře Jane.

Kromě toho se kolem mne pohybuje spousta dalších osobností, jejichž láska a příběhy se na této knize podílely. Zvláště děkuji Lauře Sinkmanové, Tomu Krieglsteinovi, Marině Klimasiewfski, Liz McKennové, Erině Peaveyové, Lize Kindredové, Erice Phillipsové, Arshadu Chowdhurymu, Seanu Gavinovi, Lucy McKennaové a Hylke Faberovi.

Narozdíl od mé předchozí knihy Buddha vchází do baru vznikala kupodivu velká část této knihy v baru. Tímto bych chtěl za velmi milou kancelář poděkovat veškerému personálu baru Sophie‘s v newyorské East Village.

Nebýt vlivu Sakjonga Miphama rinpočheho, jehož mám tu čest zvát svým učitelem, bych nenapsal nic. Považuji za velké štěstí, že všechny tyto lidi znám.

ČÁST PRVNÍ

Hínajána

Žijte smysluplně

1 | ZAMĚŘIT SE

Pořádnou porci času, který neprospíme, trávíme většinou v práci. Mnozí z nás svou práci přitom ani nemají rádi. Přesto do ní den za dnem chodí a přistupují k ní jako ke způsobu financování svého volného času. Pevně věřím, že při správném přístupu založeném na prohlubujícím se vědomí toho, proč člověk dělá to, co zrovna dělá, může každý žít šťastnějším a plnějším životem na pracovišti i mimo něj. Můžete svůj život založit na kvalitách, které byste rádi rozvíjeli v sobě, i na těch, které byste rádi viděli vzkvétat ve světě.

Poté, co vyšla má první kniha, jsem dost cestoval. Účastnil jsem se různých akcí v meditačních centrech, knihkupectvích i na univerzitách. Hned zpočátku turné jsem měl přednášku na Yaleské univerzitě. Seznámil jsem se tam se dvěma mladými ženami, obě měly těsně před dokončením studia. První z nich, říkejme jí Jana, mě vzala na procházku kampusem, kterou jsme zakončili ve Starbucks. Jen tak mimochodem jsem se Jany zeptal: „Co myslíš, že bys chtěla dělat po promoci?“ Vždycky si dávám pozor, abych se lidí ptal, co chtějí dělat nebo kde chtějí žít, zásadně nekladu stresující otázky typu: „Co budeš dělat, až vyrosteš?“

„Zvláštní, že se ptáš,“ odvětila, „chci se totiž stát šéfkou marketingu ve Starbucks.“ A dál mluvila o tom, jak moc na splnění tohoto cíle závisí její štěstí. Přišlo mi to dost zajímavé. Nejenže si ze všech oborů světa už vybrala jeden určitý, vybrala si dokonce jednu přesnou společnost a v té společnosti konkrétní pozici. Nevzpomínám si, že bych coby dvacátník, nebo ostatně kdykoli jindy, pocítil ohledně svých cílů podobnou jistotu. Kromě toho znám nemálo lidí, kteří by už jen vzhledem ke své výchově tak vysoko vůbec nedokázali myslet. Nicméně jsem popřál Janě hodně štěstí a ještě chvíli si s ní povídal o tom, co ji na tuto cestu vlastně přivedlo.

Později ten večer jsem potkal jinou mladou ženu, říkejme jí Kristýna. „Já?“ opáčila otázkou. „Nemám nejmenší ponětí, co chci dělat. Děsí mě to.“ Přišlo mi to jako překvapivě upřímná odpověď, mnohem bližší mé vlastní zkušenosti z doby před deseti lety: netušil jsem, co chci dělat, byl jsem však odhodlán zkoumat své možnosti, přestože se vlastně nebylo čeho chytit. Na dalších zastávkách cesty na podporu své knihy jsem pak zjistil, že je to mezi mladými lidmi na prahu „skutečného světa“ běžný pocit. Jen velmi málo z nich vědí, co chtějí, což na jednu stranu sice člověka děsí, na druhou to však před ním otevírá spousty možností.

Neřekl bych, že je Kristýnina pozice v něčem lepší či horší než Janina. Na touze po úspěchu podle mě není nic špatného. Pokud chcete pozitivně ovlivňovat svět, je to bezvadné. Klidně si můžete dopřávat i materiální radosti jako šaty a hezký domov; buddhismus netvrdí, že je nemáte mít, jen na nich nesmíte lpět.

Pokud se ovšem člověk upne na dosažení jedné tak určité věci, jako je přesná pozice v dané společnosti, často mu hrozí zklamání. Jana může strávit desítky let snahou o dosažení vysněného cíle a úplně přitom pominout všechny ostatní stránky života. Zaměření na cíl jí třeba nedovolí přijmout milostné nabídky, propásne lecjakou jinou zajímavou práci, neužije si přátelského života s jinými lidmi a nedosáhne-li nakonec svého cíle, bude nešťastná.

Nejpodivnější na tom však je, že může být nešťastná i tehdy, pokud svého cíle dosáhne! Nemusí být spokojená se všemi stránkami toho místa – bude se jí zdát, že musí pracovat příliš dlouho, může si připadat nedostatečně ohodnocená finančně či lidsky. Nebo zjistí, že vysněná práce vůbec není tím, čím měla být, a začne přemýšlet o tom, jak získat jiné místo v jiné společnosti. S příliš úzce vymezenou představou o tom, čím chce člověk být, až vyroste, mu akutně hrozí celoživotní nespokojenost.

Kristýna byla sice vyděšená, protože vůbec nevěděla, co bude dělat, zároveň však tvrdila, že zůstává otevřená čemukoli, co ji v životě potká. Na rozdíl od budoucí marketingové ředitelky sice bez smyslu pro přímý tah, nicméně působila mnohem lépe připravená prozkoumávat svůj svět, aniž by lpěla na tom, že musí všechno rozlousknout.

Téma obstarávání obživy se pak stále znovu vynořovalo v dalších a dalších rozhovorech, které jsem na svých cestách vedl. Jsem (zřejmě) až otravně zvědavý, takže se bavím s lidmi nejrůznějších profesí i postavení, ať už přijdou na čtení knihy, nebo je potkám v dopravním prostředku či hospodě. Mluvil jsem s lékaři, tatéry, studenty, číšnicemi, podnikateli i tanečnicemi. Jedno měli všichni společné – nechtěli, aby jejich práce určovala, kým jsou. Všichni přišli na to, že co se osobního štěstí týče, není důležité, co člověk dělá, ale proč to dělá.

Záměr je klíč. Chcete-li meditovat, je důležité vědět proč. Cesta meditace je obtížná a postupuje se po ní pomalu, takže člověk občas ztrácí odvahu. Jakmile tedy zjistíte, že se meditačnímu polštáři spíš vzdalujete, je dobré mít po ruce silnou motivaci k pokračování.

Stejně důležité je vědět, proč děláme, to co děláme, i v jiných životních situacích. Proč jdete s přáteli na skleničku? Protože jste je dlouho neviděli a chcete se nad sklenkou vína na ně opět napojit? Nebo je to proto, že vás frustruje práce a potřebujete upustit páru? Přijde-li na rozhodování o tom, jakou životní dráhu zvolit a jak ji propojit s duchovní cestou, základním a nejužitečnějším vodítkem je zaměřit se na to, co opravdu vnitřně chcete od života.

TŘI JÁNY

Tibetský buddhismus učí, že chceme-li se v životě pustit po stezkách bdělé pozornosti a soucitu, máme k dispozici tři jány. Jána v sanskrtu znamená „vůz“. Tato kniha se celá točí kolem tří ján, našich dopravních prostředků na cestě od zmatků k probuzení. Každá z nich má svůj zvláštní účel – zdůrazňují různé aspekty buddhistického kánonu. Každá z nich má také svou důležitost, navzájem se prolínají a jakmile si je člověk osvojí, užívá všechny tři najednou.

V první části půjdeme cestou hínajány. Prozkoumáme, co vlastně v dnešním světě obnáší správné živobytí a přihlédneme přitom k individuálním potřebám každého z nás. Správné živobytí je totiž jedním z osmi aspektů dobrého a ohleduplného života, jak je před dvěma a půl tisíci lety formuloval Buddha. Tvrdil, že chceme-li být prospěšní sobě i ostatním, musíme pracovat určitým způsobem. Představa „správné“ práce stojí mimo jiné na předpokladu, že své činnosti věnujeme soustředěnou pozornost. Na její platnosti nic nezměnila ani staletí.

Vycházím sice z tradice, která užívá hínajánu, nejsem na to však nijak pyšný, neboť některé texty tento pojem nepoužívají zrovna v lichotivých souvislostech. Často se překládá jako „omezený vůz“. Učení hínajány klade důraz na hluboké vnitřní porozumění sobě samému. Je to cesta sebeobjevování, na níž se člověk soustředí pouze na své vnitřní problémy a moudrost. Vycházím z tradice tibetského buddhismu, takže mi nezbývá než konstatovat, že proti hínajáně existuje jistá předpojatost; bez urážky. Ve skutečnosti cesta hínajány spočívá v takové práci s vlastní myslí a srdcem, aby si člověk vybudoval solidní základy a mohl soucit a bdělou pozornost uplatňovat ve všech aspektech svého života. V tomto smyslu ovšem nijak omezená není!

V další části pak prozkoumáme druhý vůz, cestu mahájány. Pozornost zaměříme na způsoby, jakými v prostředí, kde trávíme nejvíce svého času v bdělém stavu, tedy v práci, lze nabídnout své srdce. Na cestě mahájány člověk daleko překračuje hranice svého pohodlí a život i práci vnímá z hlediska všeobecného prospěchu, nejen z vlastního. Tato cesta vyžaduje otevřít srdce světu a nechat ho působit opravdové změny ve společnosti. Prozkoumáme nástroje, které nám umožní uplatnit buddhistické zásady bdělé přítomnosti a pochopení na jakémkoli pracovním poli. Patří mezi ně odhodlání být každému ku prospěchu, šest zvláštních technik – páramit a Šest způsobů vládnutí.

Po dosažení jisté zdatnosti ve všech těchto věcech už na nás čeká třetí vůz – vadžrájána, založená na představě, že práce i naše společenské role jsou všechno jen součásti jedné duchovní cesty. Od této chvíle už svět nedělíme na věci, které pracují pro nás a které stojí proti nám; každá radost, stejně jako zklamání se nám stává stejnou potravou na cestě k probuzení. Pokládáme své pracoviště za posvátné prostředí, v němž je každá událost poučením a příležitostí k rozvíjení sama sebe.

Na všech třech těchto vozech nás podrží pevná ruka meditace. V tibetštině se pro meditaci používá výraz gom, který se dá doslovněji přeložit jako „důvěrně poznávat“. Meditace nám umožňuje důvěrněji poznávat sám sebe, své touhy i záměry. Čím lépe si uvědomujeme, proč chceme dělat to, do čeho se zrovna hodláme pustit, tím více péče této činnosti dokážeme věnovat a s tím větší sebedůvěrou ji budeme vykonávat.

NASLOUCHAT SVÝM ZÁMĚRŮM

Svou první práci po vysoké škole jsem dostal jako výkonný ředitel meditačního centra v Bostonu, což v té době byla nezisková organizace s bohatou pětatřicetiletou historií – v dobrém i špatném slova smyslu. Nebylo nijak samozřejmé, že správní rada svěří takovou funkci dvaadvacetiletému holobrádkovi bez jakýchkoli pracovních zkušeností, kterého v celé organizaci navíc nikdo ani nezná. Ještě před stěhováním do Bostonu jsem zaslechl, že se ozývají varovné hlasy, které se radu snaží přimět, aby své rozhodnutí přehodnotila a najala někoho staršího.

V den mého příjezdu se v centru slavilo výročí založení komunity. Představili mě členům a požádali mě, abych při přebírání funkce pronesl pár slov. Měl jsem sice připravenou řeč, když jsem však povstal před více než stočlenným publikem, zmohl jsem se jen na pár improvizovaných slov zcela od srdce. „Mým záměrem je chovat se ve své funkci neohroženě a upřímně,“ pravil jsem. „Možná vás přivedu na buben, udělám to však se vší upřímností a odvahou.“

Neměl jsem žádné obchodní zkušenosti, tohoto záměru jsem se však držel zuby nehty. První rok jsme pracovali na novém velkorysém programu pro všechny naše semináře. Hlásili se nám noví lidé, praskali jsme ve švech. Organizace, která pravidelně končila ročním schodkem deset až dvacet tisíc dolarů, se poprvé za spoustu let dostala do černých čísel. Dost jsem riskoval, činil jsem tak však zcela v souladu se svým původním záměrem a věci pracovaly pro mě.

Zažil jsem ale i časy, kdy jsem sice měl stejně jasný záměr, jenže jsem se ho nedržel. Před několika lety jsem se rozhodl přesunout z neziskového sektoru a zkusit něco výnosnějšího. Pořád jsem chtěl být lidem prospěšný, toužil jsem však zároveň také po světštějším úspěchu. Našel jsem místo jako vedoucí provozu jedné poradenské společnosti. Zpočátku jsem se domníval, že mi bude vyhovovat. Byla to firma, která pomáhala malým rodinným podnikům celého světa. Připadalo mi, že prací pro ně naplním oba své záměry – pomáhat ostatním i vydělat balík.

Časem jsem se však upnul především na peníze a ten druhý záměr vyšuměl někam k oblakům. Kdybych věnoval více pozornosti svému prostředí, zřejmě by mi neušlo, že to pro mě není vhodná firma. Já jsem však vůči všem varovným znamením oslepl.

Čím lépe jsem se ovšem se společností seznamoval, tím nesnadnější bylo některé věci přehlížet. Tým tu byl malý a oddaný své práci, jenže výplaty chodily neustále pozdě, přestože ředitelka žila v obrovském bytě v newyorské West Village (občas jsme tam také pracovali, když zrovna neměla na zaplacení pronájmu kanceláří). Žádný zaměstnanec kvůli vysokým nárokům a špatnému zacházení nevydržel déle než rok. Malých podniků, kterým jsme měli teoreticky pomáhat, bylo pomálu a ředitelka trávila veškerý čas klábosením s investory.

Během několika měsíců jsem se stal služebně nejstarším zaměstnancem a ani výplaty mě už nedokázaly přesvědčit o tom, že svou prací prospívám lidem (včetně sebe). Přátelsky jsem se rozloučil a vrátil se k práci, která lépe splňovala můj záměr pomáhat lidem.

Z těchto dvou zkušeností jsem načerpal mnohé poučení o tom, co vlastně potřebuji ke štěstí. S přibývajícím věkem se sice mé záměry neustále mění, v základu však zůstává touha být něčím prospěšný společnosti. Pokud jsem se svým záměrem v souladu, jsem šťastný a spokojený. Vzdálím-li se mu, abych si vydobyl nějaké větší materiální požitky, na chvíli mě to sice uspokojí, dlouhodobě se však cítím vyčerpaný a nešťastný.

Buddhistická cesta proto začíná průzkumem vnitřní krajiny. Než se pustíme do práce s ostatními, potřebujeme nejprve znát sami sebe. Věrní si totiž můžeme být jen tehdy, pokud se dobře známe. Prvním krokem je poznat své úmysly – velké, například proč děláme zrovna to, co děláme, i malé, tedy čeho chceme dosáhnout třeba tento den. V tom spočívá podstata cesty, je to její srdce. Prvním krokem je poznat proč za každým co.

ROZJÍMÁNÍ NAD ÚMYSLY

První věc, kterou by si měl člověk ráno po probuzení promyslet, je – co chci dnes dělat? Nemám přitom na mysli onu devastující otázku typu „Co si počít s životem?“, ale mnohem jednodušší představy: mohl bych být o něco laskavější než včera, nebo: jestli mě v práci zase naštvou, budu trpělivější. Udělejte si ještě v posteli čas a promyslete si, jak chcete strávit den.

Nebo vstaňte a nad nadcházejícím dnem rozjímejte až po ranní meditaci. Zvyknete-li si na to, budete si připadat ukotvenější. V příští kapitole vám poskytnu podrobné instrukce, jak k meditaci přistoupit, aby se vám stala základem sebepoznávání. Rozjímaní nad záměry pro daný den by mělo přijít na závěr.

Pokud vám to pomůže, můžete si je dokonce sepsat a vystavit někam, kde na ně uvidíte – ať už to bude samolepicí lísteček na stole nebo textový dokument v počítači. Pomohou vám neustále se vracet ke svému cíli stejně, jako se při meditaci vracíte k dechu.

Večer si pak někde v klidu sedněte a přemýšlejte, jakým způsobem se vám svůj záměr dařilo realizovat. To neznamená, že se máte hodnotit a plísnit. Právě naopak. Je to dobrá příležitost dopřát sám sobě kapku přátelství a jemnosti.

Chcete-li se s někým seznámit, také přece nezačínáte tím, že jej odsoudíte za všechno, co se mu nevede. Naopak k němu přistupujete otevřeně, jste jemní a zvědaví. To samé platí pro seznamování s vlastní osobou. Myslete na to, udělejte si každý večer chvilku času a jemně se sami sebe ptejte, jak se vám dařilo.

Vyskytly se chvíle, kdy jste byli k ostatním opravdu milí? Dokázali jste zůstat v klidu, ačkoli kolega na poradě pořád nechtěl sklapnout? Ano? Radujte se. Ne? Zítra je také den a třeba se vám povede lépe než dnes. Pokud jste na své úmysly během dne úplně zapomněli, nevadí. Vzpomenete-li si na ně nazítří aspoň dvakrát, bude to významný pokrok! Čím důvěrněji známe sebe i to, oč nám opravdu jde, tím spokojenější se cítíme po všech stránkách, v práci pak zvlášť. Tak se do toho pusťte celým srdcem.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž/Copyright

Věnování

Předmluva

Poděkování

ČÁST PRVNÍ Hínajána

1 | Zaměřit se

ČÁST DRUHÁ Mahájána

ČÁST TŘETÍ Mahájána

Vadžrajána