Ashlee Vance

ELON MUSK

Tesla, SpaceX a hledání fantastické budoucnosti

Copyright © 2015 by Ashlee Vance

All rights reserved.

Podle anglického originálu Elon Musk: Tesla, SpaceX, and the Quest for a Fantastic Future vydalo v edici Hvězdy nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2015. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odpovědný redaktor Petr Koubský

Redakční spolupráce Vít Šebor, Tomáš Baránek

Grafická úprava Suet Yee Chong, David Dvořák

Sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-elon-musk]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na nelibisemi@melvil.cz]

Sdílejte s hashtagem #knihamusk

© Jan Melvil Publishing, 2015

ISBN 978-80-87270-77-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pro mámu a tátu. Díky za všechno.

1

ELONŮV SVĚT

„MYSLÍTE, ŽE JSEM ŠÍLENÝ?“

Tu otázku mi položil Elon Musk skoro na konci dlouhé večeře v jedné špičkové seafood restauraci v Silicon Valley. Do podniku jsem dorazil jako první a v klidu se usadil se sklenicí gintoniku. Věděl jsem, že Musk chodívá na schůzky pozdě. Po zhruba čtvrthodince se objevil, na sobě kostičkovanou košili, značkové džíny a kožené polobotky. Měří 185 centimetrů, ale zeptejte se kohokoliv, kdo ho zná, a potvrdí vám, že vypadá ještě mnohem vyšší. Má neobyčejně široká ramena a celkově statnou, bytelnou postavu. Očekávali byste, že své figury využije a do místnosti vkráčí se sebejistotou alfa samce. Opak je pravdou, působí téměř plaše. Při chůzi lehce klopí hlavu, a když dojde ke stolu, jen rychle pozdraví, podá mi ruku a pak zapadne do křesílka. Teprve po několika minutách se uvolní a začne vypadat v pohodě.

Na večeři mě pozval Musk, chtěl se mnou něco projednat, nebo spíš vyjednat. Před rokem a půl jsem ho informoval, že mám v plánu o něm napsat knihu. On mě informoval, že nemá v plánu se mnou spolupracovat. Odmítnutí mě mrzelo, ale o to urputněji jsem se vrhl do klasické reportérské práce. Mám-li tu knihu napsat bez něj, tak ať. Spousta lidí z Muskových firem Tesla Motors a SpaceX odešla a budou ochotni mluvit. Taky jsem znal řadu jeho přátel. Rozhovor stíhal rozhovor, plynul měsíc za měsícem, do práce na knize bylo zapojeno už asi dvě stě lidí, když se mi Musk ozval znovu. Zavolal mi domů a sdělil, že se situace může dál odvíjet jedním ze dvou způsobů: buď mi může život velice zkomplikovat, nebo mi s knihou přece jen bude pomáhat. Je ochoten spolupracovat, pokud si bude moci knihu před vydáním přečíst a doplnit poznámky pod čarou. Nechtěl do mého textu zasahovat, ale chtěl mít možnost upřesnit věci, které by se mu zdály fakticky nesprávné. Chápal jsem, kde se vzal jeho náhlý zájem. Musk chtěl mít možnost kontroly nad prezentací svého životního příběhu. Jako člověka s vědeckým způsobem myšlení by ho taky doháněl k šílenství pohled na nějakou faktickou chybu. A chyba vytištěná na stránce knihy by jeho duši sžírala navždy. Jeho pohledu jsem sice rozuměl, ale nemohl jsem mu dát knihu přečíst – z profesionálních, osobních i ryze praktických důvodů. Musk má svou verzi pravdy a ta se ne vždy shoduje s verzí pravdy, o které je přesvědčen zbytek světa. Navíc má sklony i na nejjednodušší otázky odpovídat košatě a složitě, takže vyhlídka na třicetistránkové poznámky pod čarou byla až příliš reálná. Nicméně jsme se dohodli, že se sejdeme na večeři, o všem si pohovoříme a uvidíme, jak dál.

Debata u večeře se nejprve točila kolem pracovníků pro styk s veřejností neboli PR. Musk je známý tím, že jich má velkou spotřebu, a firma Tesla právě sháněla nového komunikačního šéfa. „Kdo je nejlepší PR člověk na světě?“ zeptal se svým typicky muskovským způsobem. Pak jsme mluvili o našich společných známých, o Howardu Hughesovi a o továrně Tesla. Když přišel číšník objednat jídlo, Musk požádal, aby mu doporučil něco, co by vyhovovalo jeho nízkosacharidové dietě. Vybral si smaženého humra v sépiovém inkoustu. Chystal se k jídlu a my se stále nedostali k naší záležitosti. Místo toho se rozpovídal o věci, která mu nedá spát – totiž že spoluzakladatel a šéf Googlu Larry Page by docela dobře mohl vyrobit množství inteligentních robotů potenciálně schopných zničit lidstvo. „Tohle mi opravdu dělá starosti,“ řekl Musk. Neuklidňovalo ho ani to, že byli s Pagem blízcí přátelé a že ho považoval v zásadě za dobrého člověka, žádného zloducha. V tom právě podle něj spočíval problém. Page prý totiž díky své přátelské povaze předpokládá, že nás stroje budou vždycky poslouchat na slovo. „Já ale nejsem tak optimistický,“ pokračoval Musk, „mohl by nešťastnou náhodou vyrobit něco ďábelského.“ Přinesli nám jídlo a Musk ho snědl. Tedy spíš ho na několik obrovitých kousnutí rychle zlikvidoval. Ve snaze udržet ho v dobré náladě jsem mu podal ze svého talíře pořádný kus steaku. Povedlo se ... asi na devadesát vteřin. Maso. Raf. Konec.

Chvíli trvalo, než se mi podařilo Muska odvést od katastrofického scénáře umělé inteligence k našemu aktuálnímu tématu. Když jsme přešli ke knize, začal mě Musk oťukávat. Chtěl detailně znát důvody, které mě vedly k psaní knihy o něm, zvažoval mé úmysly. Konečně jsem se mohl chopit slova. Adrenalin ve spojení s ginem vykonal své a já spustil své pečlivě připravené sáhodlouhé kázání o všech možných důvodech, proč by mě Musk měl nechat proniknout hluboko do svého života, ale současně nemít nad textem žádnou kontrolu, kterou na oplátku žádal. Připomínal jsem přirozené limity rozsahu poznámek pod čarou, jeho fanatický smysl pro kontrolu i potenciální ztrátu své novinářské integrity. K mému neskonalému údivu mě Musk po pár minutách přerušil a prostě řekl „okay“. Jednou z věcí, kterých si Musk velmi považuje, je odhodlanost. Respektuje lidi, kteří se nevzdávají, i když byli jednou odmítnuti. O pomoc s knihou ho přede mnou žádaly desítky jiných novinářů. Já však byl jediný neúnavný otrava, který i přes Muskovo počáteční zamítnutí pokračoval. Zřejmě se mu to líbilo.

Večeře pokračovala dál v příjemném rozhovoru, s Muskem devastujícím nízkosacharidovou dietu. Objevil se číšník s dezertem – gigantickým výtvorem ze žluté cukrové vaty. Musk se do něj pustil, s chutí odtrhával kusy nadýchané sladké hmoty. Bylo ujednáno. Musk mi dovolil kontaktovat manažery ve svých firmách, své přátele i členy své rodiny. Jednou za měsíc se bude se mnou scházet na večeři, a to tak dlouho, dokud nebude kniha hotová. Bylo to poprvé, co nechal Musk nějakého novináře nahlédnout do vnitřního fungování svého světa. Dvě a půl hodiny uplynuly. Musk položil ruce na stůl a začal se zvedat. A tehdy se uprostřed pohybu zastavil a položil mi tu neuvěřitelnou otázku: „Myslíte, že jsem šílený?“ Absurdnost té situace mě na vteřinu zbavila slov. Všechny synapse v mozku se mi rozžhavily ve snaze zjistit, jestli to je nějaká hádanka či závěrečný úskok. Jaká je správná odpověď? Teprve po dlouhých hodinách, jež jsem s Muskem v budoucnu strávil, jsem přišel na to, že podobné otázky jsou určeny spíš jemu samému. Nic, co bych řekl, by nemělo nějaký zvláštní vliv. Musk se ještě naposledy zastavil a nahlas uvažoval, zda mi má věřit – pak mi pohlédl do očí, aby si svůj názor potvrdil. O vteřinu později jsme si už potřásli rukama a Musk odjel v červeném sedanu Tesla Model S.

JAKÁKOLIV STUDIE ELONA MUSKA musí začít v ústředí firmy SpaceX ve městě Hawthorne – předměstí Los Angeles nacházejícím se pár kilometrů od mezinárodního losangeleského letiště. Právě tam návštěvníci najdou dva obrovité plakáty Marsu visící na stěnách chodby vedoucí do Muskovy kanceláře. Na plakátu vlevo je Mars tak, jak vypadá dnes – nehostinná studená červená planeta. Plakát vpravo ukazuje Mars s obrovskými zelenými pevninami obklopenými oceány. Na planetě byla zvýšena teplota a celkově se transformovala tak, aby vyhovovala životu lidí. Musk má v plánu opravdu toto všechno uskutečnit. Za svůj životní cíl si stanovil učinit z lidstva vesmírné kolonizátory. „Chtěl bych jednou umírat s vědomím, že lidstvo má před sebou nadějnou budoucnost,“ řekl. „Pokud vyřešíme otázku udržitelné energie a vydáme se po cestě k multiplanetárnímu životu, pokud dokážeme fungovat jako soběstačná civilizace na jiné planetě – a tak se vypořádáme s nejhorším možným scénářem lidstva na Zemi, možným vyhynutím lidského druhu – pak,“ a tady na okamžik umlkl, „myslím, to bude opravdu dobré.“

Zní-li některé věci, které Musk říká nebo dělá, absurdně, je to proto, že na jednu stranu opravdu absurdní jsou. Například bezprostředně před výše popsaným „projevem“ mu jeho asistentka přinesla kornout se zmrzlinou, načež on zaujatě hovořil o záchraně lidstva, zatímco mu z dolního rtu ukapávala zmrzlina.

Zápal, s jakým se Musk vrhal do realizace nerealizovatelných věcí, mu v Silicon Valley vynesl pozici poloboha. Ostatní šéfové zavedených firem, například Page, o něm mluvili s posvátnou úctou v hlase. Začínající podnikatelé dychtili „být jako Elon“ přesně tak, jako se v minulých letech snažili napodobovat Steva Jobse. Jenže Silicon Valley funguje v poněkud deformované verzi reality a za hranicemi jeho sdílených fantazií bývá Musk považován za mnohem kontroverznější osobu. Je to ten chlap s elektrickými auty, solárními panely a falešnými nadějemi na prodej vesmírných raket. Kdepak Steve Jobs. Musk je sci-fi verzí P. T. Barnuma, který neuvěřitelně zbohatl na lidském strachu a sebeznechucení. Kupte si Teslu. Zapomeňte na chvíli na spoušť, kterou jsme na Zemi udělali.

Poměrně dlouho jsem byl stoupencem toho druhého tábora. Musk mě fascinoval jako snílek s dobrými úmysly – řádný člen technoutopistického klubu v Silicon Valley. V této skupině je směsice přívrženců Ayn Randové a technologických absolutistů, kteří svůj hyperlogický světonázor považují za Odpověď na všechno. Kdybychom jim stále nepřekáželi, vyřešili by všechny problémy lidstva. Jednoho dne, jistě již brzy, budeme umět nahrát své mozky do počítačů, dát si pauzu a nechat dokonalé algoritmy, aby se o vše postaraly. Některé z jejich myšlenek jsou inspirativní a jejich práce přinesla mnoho užitečného. Se svými klišé a schopností hodiny tlachat o ničem však bývají únavní. Ještě víc pak znepokojuje jejich základní idea, že člověk je ze své podstaty vadný a lidstvo představuje břemeno, se kterým bude potřeba v náležitý čas něco zásadního udělat. Když jsem někdy Muska zastihl na nějaké akci v Silicon Valley, bývaly jeho okázalé proslovy často jako vystřižené z technoutopistické čítanky. Nejvíce mě ale znepokojoval fakt, že Muskovy „svět zachraňující“ společnosti vůbec nevypadaly, že by se jim vedlo nějak dobře.

Jenže začátkem roku 2012 si i takoví cynikové jako já museli všimnout, co se kolem Muska děje. Jeho kdysi dlouze kritizovaným podnikům se dařilo v dosud nevídaných věcech. SpaceX doručila na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) modul s nákladem a bezpečně jej dopravila zpátky na Zem. Firma Tesla Motors vyrobila Model S, elegantní sedan výhradně na elektřinu, který celému automobilovému odvětví vyrazil dech – a manažeři v Detroitu rychle vystřízlivěli. Tyto dva počiny povznesly Muska mezi elitní skupinu obchodních titánů. Jen Steve Jobs si mohl nárokovat podobný úspěch ve dvou zcela odlišných odvětvích, když kdysi v tomtéž roce uvedl na trh nový počítač Apple a současně filmový trhák studia Pixar. Ale Musk nezůstal jen u toho. Byl i předsedou správní rady a největším akcionářem SolarCity, prudce rostoucí společnosti v segmentu solární energie, která se právě chystala vstoupit na burzu. Muskovi se nějakým záhadným způsobem podařilo realizovat největší technologický pokrok za poslední desetiletí, a to zároveň v kosmickém, automobilovém i energetickém odvětví.

Právě v roce 2012 jsem se rozhodl sám zjistit, co je ten Musk vlastně zač, a napsat o něm velkou reportáž pro Bloomberg Businessweek. V této etapě Muskova života měla vše kolem něj na starost jeho asistentka a loajální spolupracovnice Mary Beth Brownová. Ta mě pozvala na návštěvu jeho království, o němž jsem pak v reportáži mluvil jako o Musk Landu.

Každý, kdo přijede do Musk Landu poprvé, nechápavě kroutí hlavou. Podle instrukcí zaparkujete v Hawthorne na Rocket Road č. 1, kde má společnost SpaceX své ústředí. Těžko si představit, že by v Hawthorne mohla sídlit nějaká progresivní firma. Je to pochmurná část okresu Los Angeles. Mezi rozlehlými průmyslovými areály vypadajícími, jako by je postavilo architektonické Hnutí za nudné krabice, se tísní skupiny nevábných domů, nevábných obchodů a nevábných restaurací. Opravdu Elon Musk zasadil svoji firmu doprostřed takového dreku? Pak ale uvidíte obdélníkovou stavbu zabírající plochu pěti hektarů, celou ostentativně bílou ve znamení „Jednota těla, duše a mysli“, a začne vám to dávat smysl. Tohle je hlavní budova SpaceX.

Stačí projít vchodem budovy SpaceX a pochopíte velikost toho, co Elon Musk dokázal. Uprostřed Los Angeles vybudoval kompletní továrnu na výrobu kosmických raket. A v téhle továrně se nevyrábí vždy jen jedna raketa. Ne. Staví se tu mnoho raket, celý konstrukční a výrobní proces probíhá od začátku do konce zde. Továrnu tvořil obrovský společný pracovní prostor. V zadní části haly byly velké zásobovací rampy, kam se navážely stohy kovových dílců, jež pak putovaly k svařovacím strojům dvě patra vysokým. Po jedné straně sídlili technici v bílých pláštích vyrábějící motherboardy, rádiové přístroje a další elektroniku. Další pracovníci byli ve speciálních skleněných vzduchotěsných kabinách, kde vyráběli moduly, které rakety ponesou na Mezinárodní vesmírnou stanici. Potetovaní muži se šátky na hlavách si pouštěli na plné pecky cosi od Van Halen a natahovali elektrické kabely kolem raketových motorů. V řadě za sebou ležela zkompletovaná těla raket, připravená k naložení na tahače. Další rakety v jiné části haly čekaly na nátěr bílou barvou. Bylo těžké přehlédnout celou halu naráz. Kolem nejrůznějších bizarních strojů vířily stovky lidí v neustálém pohybu.

Toto je pouze budova Musk Landu číslo jedna. SpaceX koupil i několik dalších; šlo o bývalé objekty továrny Boeing, kde se vyráběly trupy letounů 747. Jedna z nich má obloukovitou střechu a vypadá jako letecký hangár. Dnes tu je výzkumné, vývojové a konstrukční středisko firmy Tesla Motors. Tady vznikl návrh sedanu Model S i jeho následovníka, SUV s názvem Model X. Na parkovišti vedle střediska zřídila Tesla Motors jednu ze svých dobíjecích stanic, kde si mohou losangeleští řidiči zdarma nabít baterii svého vozu. Stanici najdete snadno, protože u ní Musk nechal nainstalovat monumentální bíločervený obelisk s logem Tesla Motors tyčící se uprostřed dekorativního bazénku.

V konstrukčním středisku se konalo mé první interview s Muskem. Tehdy jsem začal mít představu o způsobu jeho vyjadřování a fungování vůbec. Je sebejistý, ale ne vždy se mu to daří dát najevo. Na začátku spíš máte dojem, že je nesmělý a cítí se nesvůj. V jeho řeči se ještě stále trochu projevuje jihoafrický přízvuk, ale tento půvabný prvek nestačí k vyvážení přerývavého stylu jeho mluvy. Jako mnoho techniků či fyziků se ve snaze o co nejpřesnější formulace zasekává v řeči. Často zabředne do nějakého exotického vědeckého tématu, aniž by poskytl nápovědu nebo jednodušší vysvětlení. Musk očekává, že s ním udržíte krok. Rozhovor s ním však není nepříjemný, naopak. Při řeči vtipkuje a umí být opravdu okouzlující. Při každém setkání s ním však cítíte, že sleduje nějaký záměr, není v tom nezávazná lehkost. (Trvalo to ale nejméně dalších třicet hodin rozhovorů, než se Musk skutečně uvolnil a nechal mě poznat odlišnou, hlubší úroveň své mentality a osobnosti.)

Většina prominentních CEO má kolem sebe pořád spoustu poskoků. Musk se po Musk Landu zpravidla pohybuje sám. A tohle už není chlapík, který rozpačitě vstupuje do restaurace. Tady z jeho chůze vyzařuje autorita, je jasné, že to zde řídí. Vykládali jsme si, zatímco jsme procházeli přes hlavní halu konstrukčního střediska. Musk prohlížel prototypy dílů a vozidel. Na každém pracovišti se k Muskovi nahrnuli zaměstnanci a chrlili ze sebe informace. Soustředěně naslouchal, v duchu je vyhodnocoval, a když byl spokojený, pokývl hlavou na souhlas. Lidi se vrátili zpátky k práci a Musk se přesunul na další informační zastávku. Přišel za ním šéfdesignér Tesly Franz von Holzhausen a chtěl znát Muskův názor na nové pneumatiky a disky, které přišly pro Model S, a něco ohledně uspořádání sedadel v Modelu X. Hovořili a pak zašli do zasedačky, kde prodejci špičkového grafického softwaru připravili pro Muska prezentaci. Chtěli mu předvést novou 3D renderovací technologii, se kterou by mohli v Tesle vyladit lakovaný povrch virtuálního Modelu S a ve velkém detailu například vidět, jak si na karoserii auta pohrávají stíny a světla ulice. Inženýři Tesly o ten software moc stáli, ale potřebovali Muskův souhlas. Prodejci se snažili Muska přesvědčit o přínosech svého produktu, když jejich litanie přehlušil zvuk vrtaček a obřích průmyslových ventilátorů. Musk, oblečený v džínách, černém triku a kožených polobotkách, což je jeho pracovní uniforma, si musel na demonstraci nasadit 3D brýle a vypadal, že to na něj neudělalo dojem. Řekl, že o tom bude přemýšlet, a bez prodlení se vydal za zdrojem toho hlasitého zvuku – do dílny v zadní části haly, kde inženýři Tesly chystali lešení pro deset metrů vysoké dekorativní sloupy, které měly stát u dobíjecích stanic. „Tenhle vypadá, že přežije hurikán stupně pět. Udělejte to trochu štíhlejší.“ Nakonec jsme s Muskem naskočili do jeho auta – černého Modelu S – a odfrčeli zpátky k hlavní budově SpaceX. „Mám dojem, že se dneska chytří lidi hrnou hlavně do věcí kolem internetu, financí nebo práva,“ uvažoval cestou Musk. „Pak se není co divit, že za poslední dobu vidíme tak málo inovací.“

MUSK LAND BYL SKUTEČNÉ ZJEVENÍ. Do Silicon Valley jsem přišel v roce 2000 a nakonec jsem se usadil ve čtvrti Tenderloin v San Francisku. Je to jedna z těch částí města, kterým byste se podle doporučení místních měli rozhodně vyhnout. Bez problémů tu narazíte na chlapa, co si mezi zaparkovanými auty stahuje kalhoty, aby si ulevil, jiný týpek bude nepříčetně mlátit hlavou do stěny autobusové zastávky. V zastrčených barech poblíž místních striptýzových klubů najíždějí transvestiti na zvědavé byznysmeny a opilci mají ve zvyku v neděli po ránu usnout na lavičce a nelámat si hlavu s kontrolou svých střev. Je to drsná a zemitá čtvrť, a jak se ukázalo, výborně se tady sledoval zánik internetové bubliny.

Honba za ziskem provází celou historii San Franciska. Městem se stalo díky zlaté horečce a ani katastrofální zemětřesení jeho ekonomickou lačnost nadlouho nezpomalilo. Nenechte se oklamat atmosférou hippies. Rytmus tohoto místa je dán střídáním ekonomické prosperity a krize. A v roce 2000 zachvátil San Francisko boom všech boomů, honba za ziskem dosáhla vrcholu. Byla to báječná doba, prožívat spolu se všemi obyvateli města jejich sen o rychlém zbohatnutí. Internetové šílenství. Pulzy energie z tohoto všeobecně sdíleného přeludu byly přímo hmatatelné, neustálý šum vibroval celým městem. A já byl přímo v centru té nejzvrhlejší části San Franciska a pozoroval, jak vysoko a nízko se lidé jsou schopni dostat, když propadnou mamonu.

Příběhy o bláznivých podnikatelských projektech z té doby jistě dobře znáte. Kdo chtěl založit prosperující společnost, nemusel už vyrábět něco, co by ostatní lidé chtěli kupovat. Stačilo mít nápad na cokoliv spojeného s internetem, vyhlásit ho do světa a už tu byli dychtiví investoři, kteří váš experiment zafinancovali. Cílem bylo získat co nejvíc peněz za co nejkratší dobu, protože každý věděl, nebo alespoň podvědomě tušil, že realita na sebe nenechá dlouho čekat.

Osazenstvo Silicon Valley bralo frázi „pracuj tak usilovně, jako si hraješ“ doslova. Od dvacetiletých, třicetiletých i čtyřicetiletých se očekávalo, že budou v práci i v noci. Kanceláře se proměnily v dočasné domovy a osobní hygiena byla zavržena. Je to zvláštní, ale dokázat, aby Nic vypadalo jako Něco, vyžadovalo spoustu práce. Když konečně přišel čas na relax, nabízela se spousta možností pro totální úlety. Nové „hot“ firmy a velké mediální domy se předháněly, kdo uspořádá ještě bláznivější párty. Tradiční společnosti se pokoušely nezůstat pozadu, pravidelně si pronajímaly koncertní prostory a objednávaly tanečnice, akrobaty, občerstvení, drinky a populární kapelu Barenaked Ladies. Mladí inženýři se sem hrnuli, aby si dali zadarmo Jacka Danielse s kolou, a pak si na záchodě sjeli lajnu kokainu. Urvat peníze a starat se jen o sebe, jedině o tyhle věci tenkrát šlo.

Zatímco dobré časy byly zachyceny a popsány velice podrobně, o následných špatných časech se moc nemluví. Není se co divit, je příjemnější vzpomínat na bláznivé výstřednosti než na spoušť, která po nich zbyla.

Pro zachování objektivity tedy musím napsat, že po náhlém krachu internetového boomu se San Francisco a Silicon Valley propadly do hluboké deprese. Nekonečné večírky skončily. Ulicemi Tenderloinu se už v šest ráno neprocházely prostitutky, které by dojíždějícím do práce nabízely „ranní lásku“. („Tak pojď, zlato! Je to lepší než kafe!“) Místo Barenaked Ladies vám na obchodních akcích občas zahrál nějaký místní revival band připomínající Neila Diamonda, zadarmo jste dostali akorát tričko a trapný pocit.

Celý průmysl špičkových technologií neměl představu, co se sebou udělat. Rizikoví investoři, kteří naletěli během internetové bubliny, ze sebe nechtěli dělat ještě větší pitomce, a tak úplně přestali investovat do nových podniků. Velké podnikatelské myšlenky nahradily naprosto nicotné nápady. Jako by Silicon Valley nastoupilo hromadně na odvykačku. Zní to melodramaticky, ale je to tak. Milion chytrých hlav uvěřilo, že vynalézá budoucnost. A pak – bum! Bublina splaskla. Najednou začalo být moderní hrát na jistotu.

Důkaz inovační malátnosti najdeme ve společnostech a myšlenkách, jež během toho období vznikaly. Jistě, objevil se Google a kolem roku 2002 začal pořádně prosperovat – ale to byla zcela mimořádná výjimka. Mezi Googlem a iPhonem, který v roce 2007 uvedl Apple, zela propast plná neúspěšných podniků. A tehdejší nové projekty, Facebook nebo Twitter, už ani vzdáleně nepřipomínaly své předchůdce – Hewlett-Packard, Intel, Sun Microsystems, kteří vyráběli fyzické produkty a zaměstnávali desetitisíce lidí. V následujících letech se cíl změnil. Už nešlo o to, brát na sebe riziko, vytvářet nová odvětví a realizovat velké myšlenky, ale vydělat peníze snadnějším způsobem. Bavit spotřebitele a co nejvíce využívat jednoduché aplikace a reklamy. „Nejlepší mozky mé generace vymýšlejí, jak lidi přimět, aby klikali na reklamy,“ posteskl si mi tehdy Jeff Hammerbacher, jeden z prvních vývojářů Facebooku. „Je to na prd.“ Silicon Valley začalo vypadat spíš jako Hollywood. A spotřebitelé, kterým byly jeho služby určeny, se obrátili do sebe a začali být posedlí svým virtuálním životem.

Jedním z prvních, kteří upozornili, že by stagnace inovací mohla signalizovat mnohem větší problém, byl Jonathan Huebner, fyzik pracující pro Pentagon v Naval Air Warfare Center v kalifornském China Lake. Huebner vypadá jako televizní ztvárnění obchodníka se zbraněmi. Je středního věku, štíhlý, holohlavý, nejraději chodí v maskovacích khaki kalhotách, hnědé košili a plátěné khaki vestě. Již od roku 1985 navrhuje zbraňové systémy, takže má přístup k těm nejmodernějším technologiím kolem materiálů, energetiky a softwaru. Po internetovém boomu začal být alergický na neslané-nemastné inovace, které se mu dostávaly na stůl. V roce 2005 zveřejnil Huebner článek „A Possible Declining Trend in Worldwide Innovation“ (Možný klesající trend v celosvětových inovacích), který byl svědectvím o neblahé situaci Silicon Valley, nebo přinejmenším důrazným varováním.

K popisu tehdejšího stavu inovací použil Huebner metafory stromu. Člověk už vyšplhal po hlavním kmeni a přelezl nejsilnější větve, tedy využil ty skutečně převratné myšlenky, které změnily svět – kolo, elektřinu, letadlo, telefon nebo tranzistor. Teď balancujeme na kraji tenčích větví v koruně stromu a zpravidla jen vylepšujeme minulé vynálezy. Ve svém článku Huebner tento fakt dokládá – ukazuje postupný statistický pokles zásadních, takzvaných život měnících inovací. „Domnívám se, že pravděpodobnost, že objevíme další z kategorie stovky nejzásadnějších vynálezů lidstva, se stále snižuje,“ řekl mi Huebner v jednom rozhovoru. „Inovace patří mezi vyčerpatelné zdroje.“

Huebner předpověděl, že lidem bude trvat zhruba pět let, než pochopí plný dosah jeho úvah, a tato prognóza se vyplnila téměř přesně. Kolem roku 2010 začal Peter Thiel, spoluzakladatel PayPalu a jeden z prvních investorů do Facebooku, propagovat myšlenku, že technologické odvětví lidi zklamalo. Výrok „Chtěli jsme létající auta, místo toho jsme dostali 140 znaků“ se stal sloganem jeho investiční společnosti Founder Fund. V eseji „What Happened to the Future“ (Co se stalo budoucnosti) Thiel se svými kolegy popisuje, jak Twitter s jeho 140znakovými zprávami a podobné „vynálezy“ veřejnost zklamaly. Tvrdil, že science fiction, která kdysi budoucnost oslavovala, se ukázala jako naprostá antiutopie, protože lidé už na možnost, že by technologie mohla změnit svět, nepohlížejí s optimismem

Než jsem poprvé navštívil Musk Land, pod podobné názory bych se bez rozmyšlení podepsal. Vzhledem k tomu, že Musk nějak razantně své plány a aktivity neprezentoval, jen málo lidí zvenčí se do jeho továren dostalo, málokdo viděl jeho výzkumná a vývojová centra či prototypové dílny. Málokdo zaznamenal rozsah jeho činnosti na vlastní oči. Najednou tu byl člověk, který využil étos Silicon Valley, jak postupovat rychle a bez byrokratické hierarchie, k vylepšení velkých fantastických strojů a který usiluje o potenciálně převratné, dlouho očekávané inovace.

Podle všeho měl Musk také upadnout do té všeobecné malátnosti. V roce 1995 naskočil na vlnu internetové mánie, když jako čerstvý absolvent založil firmu s názvem Zip2 – primitivního křížence Google Maps a spotřebitelského průvodce Yelp. Tento první podnikatelský počin se stal velkým hitem. V roce 1999 koupila Zip2 společnost Compaq za 307 milionů dolarů. Musk osobně z prodeje získal asi 22 milionů a skoro kompletně je použil na další investici – do startupu, který se později přeměnil v PayPal. Když v roce 2002 koupila PayPal společnost eBay za 1,5 miliardy dolarů, Musk jakožto největší akcionář PayPalu získal fantastické bohatství.

Ale místo aby se potloukal po Silicon Valley a propadl stejné letargii jako ostatní, Musk se sbalil a odjel do Los Angeles. Obecně vžitý názor tou dobou velel klidně se nadechnout a počkat na další velkou věc, která bezpochyby přijde. Musk se odmítl touto logikou řídit a vrazil sto milionů dolarů do SpaceX, sedmdesát milionů do Tesly a deset milionů do SolarCity. Jenže zpočátku to byly doslova mašiny na polykání peněz. Těžko si mohl vymyslet rychlejší způsob, jak se svého pohádkového bohatství zbavit: jediný vlastník ultrarizikových firem, tím rizikovějších, že šlo o supersložité hmotné produkty, navíc vyvíjené a vyráběné ve dvou nejdražších místech světa, v Los Angeles a Silicon Valley. Kdekoliv to bylo možné, vyráběly Muskovy firmy věci od základu nově a pokoušely se přehodnotit většinu zavedených konceptů – v kosmickém, automobilovém i solárním průmyslu.

Se SpaceX Musk bojuje proti gigantům amerického vojenskoprůmyslového komplexu, včetně takových společností jako Lockheed Martin nebo Boeing. Bojuje i proti celým zemím – zejména Rusku a Číně. SpaceX si ve svém oboru získal pověst nízkonákladového dodavatele. Ale to by samo o sobě k vítězství nestačilo. Kdo chce uspět v leteckém a kosmickém průmyslu, musí se umět vypořádat se změtí politiky, známostí a protekcionismu – praktikami podrývajícími samotné základy kapitalismu. S podobnými problémy se potýkal Steve Jobs, když přišel na trh s iPody a iTunes, a postavil se tím proti nahrávacímu průmyslu. Jenže nabručení luddité v hudebním průmyslu byli selanka v porovnání s nepřáteli, kterým čelí Musk. Ti se živí výrobou zbraní a ovládáním států. SpaceX testuje opakovaně použitelné rakety, které dokážou vynést náklad do vesmíru a pak se vrátit na Zem přímo na odpalovací místo. Podaří-li se firmě tuto technologii dotáhnout do praktické použitelnosti, zasadí všem svým konkurentům zničující ránu. Téměř určitě vytlačí z raketového průmyslu některé zavedené hráče a ze Spojených států se stane světový lídr v nákladní i osobní dopravě do kosmu. Tato hrozba, myslí si Musk, mu přinesla spoustu urputných nepřátel. „Seznam lidí, kterým by nevadilo, kdybych zmizel ze světa, stále roste,“ řekl. „Moje rodina se bojí, že mě nechají zavraždit Rusové.“

S Tesla Motors se Musk pokusil zásadně změnit způsob výroby a prodeje aut a současně vybudovat celosvětovou distribuční síť „paliva“. Namísto hybridních elektromobilů, které jsou v Muskově žargonu „suboptimálním kompromisem“, se snaží Tesla vyrábět čistě elektrická auta, která budou spotřebitelským hitem a zároveň budou posunovat technologické hranice. Tesla svá auta neprodává prostřednictvím dealerů. Prodávají se na webu a v luxusních obchodech, podobných těm, jež provozuje například Apple, umístěných ve vybraných obchodních centrech. Tesla také nemá v plánu extrémně vydělávat na servisu svých vozidel. Elektromobily nepotřebují výměny oleje a další údržbu běžnou u tradičních vozů. Je to právě model přímého prodeje, co obchodníky s auty nejvíce dráždí. Byli zvyklí se svými zákazníky smlouvat a generovat zisky z přemrštěných cen za servis. Dobíjecí stanice Tesly dnes najdete na všech hlavních tazích v USA, Evropě i v Asii. Za dvacet minut napumpují do auta „šťávu“ na stovky kilometrů. Tyto takzvané superchargery jsou napájeny solárními panely a majitelé Tesel nemusejí za použití nic platit. Zatímco většina americké infrastruktury upadá, Musk buduje futuristický komplexní dopravní systém, který možná Spojeným státům umožní předstihnout zbytek světa. Muskova vize a v poslední době i její realizace kombinuje to nejlepší z Henryho Forda a Johna D. Rockefellera.

Firma SolarCity, do níž Musk investoval, je největší na světě v oblasti financování a instalace solárních panelů pro spotřebitele i podniky. Musk pomohl přivést ideu SolarCity na svět a působí jako předseda správní rady. Společnost řídí jeho bratranci Lyndon a Peter Riveové. SolarCity se podařilo docílit nižších cen za energii, než má většina energetických společností a vlastně se sama stala významným energetickým dodavatelem. V době, kdy docházelo s alarmující pravidelností ke krachům různých „clean-tech“ podniků, vybudoval Musk dvě z nejúspěšnějších společností na poli čisté energie na světě. Impérium továren, desetitisíců zaměstnanců a průmyslové moci má dnes silnou pozici vůči zavedeným hráčům a z Muska učinilo jednoho z nejbohatších mužů planety, s majetkem kolem deseti miliard dolarů.

Po návštěvě Musk Landu se mi začalo vyjasňovat, jak tohle všechno Musk dokázal. Jeho vize „dopravit člověka na Mars“ možná někomu připadne přehnaná, bláznivá, ale Muskovi poskytla jedinečnou výzvu pro všechny jeho podniky. Je to konečný cíl, který vytváří sjednocující princip nad vším, co dělá. Zaměstnanci všech tří společností si jsou tohoto principu vědomi a vědí také, že se snaží den co den dosáhnout nedosažitelného. Když Musk stanoví nerealistické cíle, když lidem nadává a dře z nich kůži, bere se to – do jisté míry – jako součást projektu Mars. Někteří zaměstnanci ho za to zbožňují. Jiní ho kvůli tomu nesnášejí, ale z čirého respektu k jeho osobě a jeho poslání také zachovávají loajalitu. Musk má něco, co mnoho podnikatelů v Silicon Valley postrádá – smysluplný pohled na svět. Je to génius posedlý největším cílem, který si kdy kdo vymyslel. Není ani tak podnikatel honící se za větším bohatstvím jako spíš generál ženoucí své šiky za vítězstvím. Zatímco Mark Zuckerberg vám chce pomáhat sdílet s přáteli fotky vašich dětí, Musk chce... hmm... zachránit lidskou rasu před sebezničením nebo vyhynutím.

Způsob života, který si Musk zavedl, aby všechny své aktivity zvládl, vypadá až neskutečně. Typický týden začíná ve svém domě v Bel Air. V pondělí pracuje celý den ve SpaceX. V úterý začne ve SpaceX, pak sedne do svého tryskáče a letí do Silicon Valley. Dva dny stráví v Tesle, která má kanceláře v Palo Altu a továrnu ve Fremontu. V severní Kalifornii nemá dům, a tak přespává v luxusním hotelu Rosewood nebo u některých ze svých přátel. Když chce být u přátel, Muskova asistentka pošle stručný mail s otázkou: „Pokoj pro jednoho?“ Odpoví-li přátelé „ano“, Musk pozdě večer zazvoní u jejich dveří. Většinou spí v ložnici pro hosty, ale někdy prý odpadne přímo na gauči v obýváku, když se předtím trochu odreagoval nějakou videohrou. Ve čtvrtek je zpátky v Los Angeles a SpaceX. S bývalou manželkou Justine má ve střídavé péči pět malých kluků (dvojčata a trojčata) – má je na starosti čtyři dny v týdnu. Každý rok si vyhodnocuje množství času stráveného týdně v letadle – pomáhá mu to získat představu, zda se mu věci nevymykají z rukou. Na mou otázku, jak dokáže tak náročný časový rozvrh přežít, Musk odpověděl: „Měl jsem těžké dětství. To mi teď asi pomáhá.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1 ELONŮV SVĚT