(UKÁZKA)

Copyright © Christina Hobbs, Lauren Billings, 2014

Translation © Květa Oakland, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-885-6

ISBN mobi 978-80-7462-906-8

PRVNÍ KAPITOLA

HARLOW

PRÁSKLA JSEM DVEŘMI jakéhosi nejbližšího Starbucksu, jako kdyby mě honili, ale hlavní bylo, že jsem právě úspěšně zdrhla po druhém nejhorším postelovém zážitku v životě. Toby Amsler: fantasticky dráždivý playboy s bonusem členství v týmu vodního póla na univerzitě u nás v San Diegu. Měl všechny předpoklady stát se extratřídou noční zábavné hry na „zasuň ho tam“.

Ta nejlepší lživá reklama.

Znáte to, když dojde na potenciální milostný zájem, chlapi obvykle spadají do jedné ze tří základních kategorií: děvkař, tragéd nebo mamánek. Děvkaři se podle mých vlastních zkušeností vyskytují v libovolných velikostech a tvarech: přisprostlí rockeři, nasvalení rozehrávači i občas neodolatelní nerdi. Jejich přednost v posteli? Většinou silné řeči a vytrvalost, obojímu fandím. Bohužel to vždycky neznamená, že to s holkou umí.

Tragédi na sebe často berou podobu nějakých umělců, oduševnělých muzikantů nebo tichých surfařů. Tito hoši málokdy tuší, co mají vlastně do prdele dělat, ale aspoň jsou ochotní to hodiny zkoušet.

S mamánky je to nejjednodušší. Tady v La Jolle většinou jezdí v mámině ojetém lexusu a snaží se ho zachovat v původním stavu. Přezouvají se, sotva vejdou do bytu, a když mluví, pořád se vám dívají do očí. V posteli toho sice nabízejí zatraceně málo, ale aspoň mají tendenci udržovat v bytě pořádek.

Z Tobyho Amslera se vyklubala vzácná kombinace mamánka a děvkaře, což ho nějakým způsobem v posteli naprosto diskvalifikovalo. Jediná věc trapnější než jeho sací schopnosti byla jeho matka, která mu v šest ráno donesla na snídani – bez zaklepání – čaj a lupínky. Umím si představit lepší probuzení.

Ani nevím, proč mě to překvapuje. Navzdory tomu, o čem se snaží ženy přesvědčit muzika a film, všichni chlapi jsou naprosto beznadějní, když dojde na ženský orgasmus. Většinou ho totiž znají z porna, kde je nejdůležitější, aby bylo všechno dobře vidět, a nikoho doopravdy nezajímá, jestli je to holce příjemné, protože tak jako tak bude předstírat, že je to bomba. Chlapi dost často zapomínají, že sex se provozuje zblízka a uvnitř, ne na vzdálenost kamery.

Můj tep se vrací k normálu a pár stojící přede mnou si objednává hlemýždím tempem. On chce vědět „Co byste doporučil někomu, kdo nemá rád kávu“?

Aby nechodil do kavárny, ujede mi málem. Naštěstí se zarazím. Připomínám si, že tenhle konkrétní exemplář nemůže za to, že jsou všichni chlapi mimoni a že já jsem zklamaná a rozmrzelá. Přísahám, že nejsem žádná hysterka, jen jsem měla děsné ráno a potřebuju se trochu vydýchat.

Zavřu oči a zhluboka se nadechnu. Tak. Mnohem lepší.

Ale hned se mi zas zvedne tlak, když uslyším to kňourání, kterým si objednává ta ženská přede mnou. Kousek poodstoupím, přemýšlím, co si dám, a zamračím se, když mě jenom napadne, že bych si snad mohla dát zákusek.

Ale potom zamrkám, přimhouřím oči a zaměřím se na tu věc. Teda spíš – na obraz té věci ve skle vitríny.

Je to… ne… Finn Roberts… opravdu je to on?

Nakloním se blíž a vedle svého odrazu jasně vidím, že v řadě přímo za mnou skutečně stojí… Finn. Můj mozek je okamžitě v plných obrátkách. Proč není ve Vancouveru? Kde jsem já? Jsem vzhůru? Zdá se mi noční můra o Finnovi Robertsovi na vodním lůžku Tobyho Amslera?

Jsem přesvědčená, že je to jenom hra světla. Možná mému mozku konečně došlo, že bych dnes ráno dala levou ruku za orgasmus – jasně, že to by mě přimělo myslet na Finna, ne?

Finn Roberts je jediný, komu se podařilo vyklouznout z mé příhodné kategorizace mužů – Finn Roberts, můj nechvalně známý dvanáctihodinový ex-manžel z Vegas, který to umí rukama, pusou i tělem a který mě přivedl do extáze tolikrát, až si myslel, že jsem omdlela.

Finn Roberts, ze kterého se vyklubal idiot.

Hra světla. Nemůže to být on.

Jenže když se mi podaří nenápadně nakouknout přes rameno, uvědomím si, že to je on. Do čela má staženou vybledlou modrou námořnickou čepici, která mu zakrývá oříškové oči lemované těmi nejdelšími a nejhustšími řasami, co jsem kdy viděla. Má na sobě stejné tmavě zelené triko s bílým logem rodinné rybářské firmy, jako když jsem ho víc než před měsícem překvapila ve Vancouveru. Opálené, svalnaté paže kříží přes hrudník.

Finn je tady. Kurva. Finn je tady.

Zavřu oči a zasténám. Moje tělo se poddá děsivému reflexu: okamžitě se cítím vláčná a teplounká, prohýbám páteř, jako by se ke mně zezadu tiskl. Vzpomínám na ten první moment, kdy mi ve Vegas došlo, že si to spolu rozdáme. Opile jsem na něj ukázala prstem a tak nahlas, že to slyšeli všichni kolem, jsem prohlásila: toho chlapa dneska ojedu.

Načež se ke mně naklonil a přímo do ucha mi zašeptal: jsi sladká. Ale to já ojedu tebe.

A moc dobře vím, že kdybych zrovna teď, když jsem takhle nadržená, uslyšela jeho hlas – hluboký, klidný jako vodní hladina a přirozeně chraplavý – asi bych dostala orgasmus přímo uprostřed kavárny.

Věděla jsem, že mám počkat a dojet do Pannikin, kde snídám obvykle. Zůstávám potichu a počítám do deseti. Jedna z mých nejlepších kamarádek, Mia, si ze mě dělává srandu, že mlčím jenom tehdy, když jsem překvapená nebo nasraná. Zrovna teď jsem obojí.

Hubeňour za pultem upoutá mou pozornost tím, že se ke mně nakloní. „Chtěla byste vyzkoušet mocha s dýňovou příchutí?“

Tupě přikývnu.

Počkat, cože? Ne, to zní fakt nechutně! Kousíček mého mozku, který ještě nevypověděl službu, ječí na mou pusu, abych si okamžitě objednala to, co obvykle: velkou černou kávu. Ale zatímco kluk za pultem píše mou objednávku černou fixou na kelímek, ohromeně mlčím. Jako ve snu mu podám peníze a schovám peněženku zpátky do kabelky.

Uklidním se, a když se obrátím, abych poodešla čekat na kávu, Finn zachytí můj pohled a usměje se: „Zdravím, Perníčku.“

Neotočím se na něj, jen si ho ostentativně prohlédnu přes rameno. Dneska se neholil a tmavé strniště mu vrhá do tváře nebezpečný stín, krk má opálený z práce na širém moři, kde tráví celé léto. Sjíždím pohledem níž, protože – buďme upřímní – bych byla pěkně pitomá, kdybych si jeho tělo řádně nevychutnala, než ho pošlu do prdele.

Má postavu jako superhrdina z Loliných komiksů – široká ramena a úzký pas, silné paže, svalnaté nohy. Působí nezničitelně, jako by jeho zlatá kůže byla potažená titanem. Bože, vždyť ten chlap maká rukama, potí se při práci, píchá jako profík a byl vychovaný otcem, který chce mít ze svých synů schopné rybáře. Nedokážu si představit, že by se vedle něj postavil kterýkoliv z mých známých a nevypadal by jako miniatura.

Úsměv mu pomalu zmizí z tváře a lehce nakloní hlavu. „Harlow?“

I když mu stín z čepice částečně zakrývá oči, jsem si jistá, že se lehce zvětšily, když jsem přesunula pozornost od jeho krku k obličeji. A v ten moment si vzpomenu – jeho pohled je jako rybářský háček. Zavřu oči a dvakrát zavrtím hlavou, abych si ji vyčistila. Pokud si to situace žádá, proti mrákotám nic nemám, ale nenávidím ten pocit, když se slabost snaží nahradit oprávněné rozhořčení.

„Počkej. Vymýšlím, jak tě setřít.“

Zmateně se na mě zamračí… teda myslím, že zmateně. Ten výraz může znamenat netrpělivost, frustraci nebo soustředění, není zrovna čitelný. „Aha…?“

Fajn, problém je následovný: po našich manželských peripetiích ve Vegas jsem ho letěla navštívit. Objevila jsem se ve Vancouveru jen v kabátě. Překvápko! Celých dvanáct hodin jsme spolu propíchali – divoce, hlasitě, intenzivně – a když jsem mu řekla, že musím na letiště, jenom se usmál, natáhl se pro telefon na nočním stolku a zavolal mi taxíka. Zrovna se mi vystříkal na prsa a zavolal mi taxíka. Ten navíc zastavil přímo před jeho novým třešňově červeným Fordem F-150.

V klidu jsem si spočítala, že nejsme dvakrát dobrá dvojka ani na občasný nezávazný sex, a tím to pro mě skončilo.

Tak proč mě tak štve, že je tady?

Barista mu nabídne stejnou specialitu jako mně, ale Finn nasadí znechucený výraz, odmítne a objedná si dvě velké černé kávy.

To mě štve ještě víc. Já jsem měla takhle rozumně zareagovat. „Co sakra děláš v mojí kavárně?“

Vytřeští na mě oči, pusa se mu chvíli vlní ve zmatené snaze něco říct a pak z něj vypadne: „Ty to tady vlastníš?“

„Jsi zhulenej, Finne? Vždyť jsme ve Starbucksu. Myslela jsem v mém městě.“

Zavře oči a tiše se pochechtává. Světlo mu tančí po obličeji a já si dokážu živě představit, jak by mě jeho strniště škrábalo na holé kůži… grrr.

Nakloním hlavu a zírám na něj: „Co ti připadá vtipný?“

„Opravdu jsem na chvíli připustil, že bys mohla vlastnit Starbucks.“

Pomalu protočím panenky, vezmu si kávu a vyjdu z obchodu.

Po cestě k autu si protahuju krk a ramena. Proč jsem tak otrávená?

Nečekala jsem přece, že pro mě při odjezdu přijede kočár poté, co jsem se neohlášeně objevila v jeho domku na pláži. Už jsem s ním spala ve Vegas, takže jsem věděla, že je to bez závazků. Bylo jasný, že jsem tam kvůli skvělému sexu. Vlastně jsem chtěla – ne, potřebovala – potvrdit, že byl tak skvělý, jak jsem si ho pamatovala.

Byl ještě mnohem mnohem lepší.

Takže mě očividně rozrušuje pachuť po mizerném zážitku s Tobym Amslerem. Tohle náhodné setkání s Finnem by bylo úplně jiné, kdybych zrovna nevypadla z postele prvního kluka, se kterým jsem od Vancouveru spala – prvního kluka po dvou měsících, prvního kluka po Finnovi – a kdyby ten zážitek nebyl tak neuspokojivý.

Na asfaltu za mnou se rozlehnou kroky a já se rozběhnu těsně předtím, než mě silná ruka popadne za paži. Finn mě chytil silněji, než plánoval, takže se moje děsivá dýňová káva nakloní, vyšplíchne na zem a jen tak tak mine moje boty.

Otráveně se na něj podívám a odhodím prázdný kelímek do popelnice u patníku.

„Ale no tak,“ usměje se na mě. Vstřícně mi podá kávu, kterou dosud balancoval na druhém kelímku. „Neříkej, že bys ten hnus pila. U mě ses nechtěla dotknout ani instantní kávy s vanilkou.“

Vezmu si od něj kelímek, zahuhlám díky a podívám se stranou. Chovám se přesně jako ten typ ženské, kterou jsem nikdy nechtěla být: odkopnutá, zapšklá trpitelka.

„Proč jsi naštvaná?“ zeptá se tiše.

„Jenom zamyšlená.“

Ignoruje mě. „To kvůli tomu, žes za mnou přijela uprostřed července jen v kabátě až do Vancouveru a já tě opíchal tak, až jsi křičela?“ Ironie v jeho hlase mi napovídá, že si doopravdy nemyslí, že bych kvůli tomu mohla být naštvaná.

Má pravdu.

Zarazím se a chvíli si ho prohlížím. „Mluvíš o tom dni, kdy ses ani neobtěžoval obléct a hodit mě na letiště?“

Zamrká a lehce zakloní hlavu. „Kvůli tvojí návštěvě jsem se vykašlal na celou šichtu. To nikdy nedělám. Asi minutu po tom, cos odjela, jsem odešel do práce.“

Tohle… je nová informace. Zavrtím se a nedokážu se mu dál dívat do očí. Místo toho se koukám kamsi za něj, na rušnou ulici v dálce. „Neřekls mi, že musíš do práce.“

„Řekl.“

Cítím, že zase vzteky zatínám čelist, a vrátím se očima k jeho obličeji. „Neřekl.“

Vzdychne, sundá si čepici, prohrábne vlasy a zase si ji nasadí. „Tak dobře, Harlow.“

„Co tady vůbec děláš?“ zeptám se.

A v ten moment do sebe všechno zapadne: Ansel je na návštěvě u Mii a všichni se zítra chystáme na slavnostní otevření Oliverova obchodu s komiksy s názvem Downtown Graffick. Kanaďan Finn, Pařížan Ansel a Australan se suchým humorem, Oliver: naši ženiši z Vegas. My čtyři jsme svůj svatební úlet okamžitě zrušili, Mia s Anselem se to rozhodli zkusit naostro, Z Loly a Olivera se stali kamarádi, které spojuje láska ke komiksům. Takže ať se nám to líbí nebo ne, od nás s Finnem se čeká, že budeme patřit do naší partičky komplikovaných románků.

„Jasně,“ zahuhlám. „O víkendu se otevírá Oliverův obchod. Přijels kvůli tomu.“

„Vím, že nebudou prodávat Bravo a Top Dívky, ale stejně by ses měla přijít kouknout. Vypadá to tam fakt dobře.“

Zvednu si kelímek s kávou k nosu a přičichnu. Černá neslazená káva. Dokonalé. „Jasně že přijdu. Olivera s Anselem mám ráda.“

Utře si rukou pusu a lehce se usměje. „Bezva. Takže jsi naštvaná kvůli tomu taxíku?“

„Nejsem naštvaná. Nejsme milenci a nehádáme se. Jen mám mizerný ráno.“

Přimhouří oči a prohlídne si mě od hlavy k patě. Je tak zatraceně všímavý, že se začnu červenat, a když se mu na rtech znovu objeví úsměv, je mi jasné, že si vydedukoval, že nejdu z domu. „Máš rozcuchaný vlasy, ale vypadáš dost napružená. Možná jsi někde nedostala, cos potřebovala.“

„Polib mi prdel.“

Přistoupí ke mně blíž a s laškovným výrazem prohlásí: „Když hezky poprosíš, tak to udělám.“

Se smíchem ho od sebe odstrčím. Opřu se dlaní o jeho krásnou, pevnou hruď. „Běž pryč.“

„Protože mě chceš?“

„Protože potřebuješ sprchu.“

„Podívej,“ usmívá se, „nebudu tě znovu stopovat, jestli zase utečeš. Ale stejně se budeme vídat, tak se snažme chovat dospěle.“

Pak se otočí, aniž by počkal na odpověď, a vzápětí uslyším tiché pípnutí, když si odemkne auto. Snažím se mu svým výrazem dát najevo, že se má jít vycpat, a abych to podpořila, zvednu za ním prostředníček. Ale pak se zarazím a srdce mi poskočí náhlým přívalem adrenalinu.

Finn leze do stejného třešňově červeného fordu, který měl zaparkovaný před domem. Jediný rozdíl je ten, že teď je zaprášený a zablácený od desítek kilometrů cesty.

Což mě přivádí k otázce: proč přijel autem z Vancouveru, když je tu jenom na víkend?

Nemám moc času o tom přemýšlet, protože mi v kapse cinkne telefon s textovkou od mámy. Vytáhnu ho jen na tak dlouho, abych si přečetla vzkaz: Přijď hned domů, prosím.

***

JSEM ZÁCHRANÁŘ.

Když mi byly čtyři, zkoušela jsem si mámin nejoblíbenější náhrdelník a roztrhla jsem ho. Strávila jsem tři hodiny v domečku na stromě a snažila se ho slepit. Jediné, co jsem slepila, byly moje prsty. Když Miu v maturitním ročníku srazila dodávka a nemohla se skoro hýbat, seděla jsem vedle ní každý den po celé léto, co strávila od hlavy k patě v sádře. Věděla jsem, že když tam budu čekat dost dlouho, určitě bude něco potřebovat a já budu připravená. Nosila jsem jí dývýdýčka a legrační časopisy pro puberťačky. Lakovala jsem jí nehty a zašla jsem tak daleko, že jsem jí do pokoje pašovala ty nejpodivnější věci – chlaďák na víno, jejího kluka Luka, její kočku – jenom abych viděla, jak se usměje. Když Lolina tátu poslali do Afghánistánu – a když se pak vrátil, otřesený a změněný, a Lolina máma je nadobro opustila – nosila jsem jim zásoby, večeře a cokoliv, co by jim mohlo pomoct. A když byl Ansel příliš chlapsky natvrdlej na to, aby to s Miou sám urovnal, vnutila jsem se i tam.

Kdykoliv mí přátelé něco potřebují, udělám to. Když má někdo z mých milovaných problémy, se kterými si neví rady, najdu řešení. Taková prostě jsem.

Takže když zaparkuju na příjezdové cestě a posadím se naproti rodičům vedle své sestřičky v našem světlém, vzdušném, šťastném obýváku – v místnosti, která mi teď připadá jako kobka – jsem okamžitě v pohotovosti. Normálně je naše rodina dost hlučná, teď všichni mlčíme a mám pocit, že bych i pozdrav měla zašeptat. Záclony jsou roztažené, ale kvůli silnému oparu za oknem je tu temno a pochmurno.

Moje rodina pro mě je – a vždycky byla – středobodem světa. Když se naši vzali, máma byla herečka a tátova kariéra se rozjela, až když jsem šla na střední. Cestovali jsme z jednoho mámina natáčení na druhé, a dokud se v mých šesti letech nenarodila Bellamy, byli jsme po většinu času na všechno jen my tři.

Táta je citlivý, intuitivní ochránce plný energie a vášně. Máma je překrásná, klidná síla, která řídí domácnost za jeho širokými rameny pouhým mrknutím. Teď ale sedí vedle něj, oběma rukama svírá ty jeho a i přes široký konferenční stolek, který nás dělí, vidím, že se potí.

Napadne mě, že nám možná poví, že prodávají dům. (Otevřeně bych protestovala.) Že se stěhují do Los Angeles. (Zbláznila bych se.) Že mají partnerské problémy a nějakou dobu budou žít odděleně. (Tuhle představu neumím ani pobrat.)

„O co jde?“ zeptám se pomalu.

Máma zavře oči, zhluboka se nadechne a pak se na nás zpříma podívá: „Mám rakovinu prsu.“

Po těch třech slovech se stovky těch následujících rozmažou a splynou. Vnímám natolik, abych pochopila, že má asi tři centimetry hluboko nádor a že našli rakovinotvorné buňky v několika lymfatických drahách. Táta si toho všiml, když se jednou ráno sprchovali – úleva, že na to přišel, je silnější než překvapení, že nám tohle sdělují – a máma nám to nechtěla říct, dokud nebude vědět víc. Rozhodla se pro mastektomii, po které bude následovat chemoterapie. Operaci domluvili na pondělí… což je za tři dny.

Všechno se to děje jaksi rychle, ale pro záchranáře jako jsem já ne dostatečně. Dokázala bych vychrlit jednu otázku za druhou, jako bych je četla z knihy: nechala sis udělat druhý posudek vyšetření? Jak dlouho trvá rekonvalescence po operaci? Kdy můžeš začít s chemoterapií? Jaké léky ti nasadí? Ale jsem přesně tak ohromená, abych si dokázala přebrat, jestli jsou ty překotné dotazy právě teď vhodné.

Když táta zmínil, že našel bulku, Bellamy vybuchla smíchem, který se okamžitě proměnil v hysterické vzlykání. Máma poprvé v životě zní jako automat, který opakuje, co jí řekl doktor. Táta zůstává nepřirozeně zticha.

Co se snažím říct: jaká je vlastně vhodná reakce, když střed vašeho světa zjistí, že není nesmrtelný?

Máma dopoví všechno, co ví – a ujistí nás, že se cítí silná a je jí fajn – a prohlásí, že si půjde na chvilku lehnout, chce být sama. Sotva popadám dech a z tátova výrazu je mi jasné, že je na tom ještě mnohem, mnohem hůř.

Sedíme s Bellamy vedle sebe a koukáme na Stopu bez zvuku. Choulí se mi v klíně a táta se vzdálí do koupelny. Pročítám si na telefonu všechny weby, které se mi pod heslem rakovina prsu třetího stupně objeví, a s každou další informací přepočítávám pravděpodobnost mámina přežití. Na televizi běží titulky a obrazovka zčerná dřív, než si stačím uvědomit, že je po filmu.

***

NENÍ ALE NIC, s čím bych teď mohla pomoct. Máma nechce, abychom cokoliv dělali; nechce, abych se o ni starala. Chce, abychom „žili své životy“ a „nemysleli jenom na tohle“.

To nás s tátou vůbec nezná?

Jen pár hodin po tom, co nám to řekla, se z její nemoci stala věc. Živá, dýchající entita, která zabírá místo v domě stejně jako kdokoliv z nás. Nemůžu myslet na nic jiného, je to to jediné, co si představím, když se na ni podívám. Nevím co se sebou.

„Myslela jsem, že je dneska první večírek u Loly v novém bytě,“ prohodí máma a zapojí mě do konverzace. Vypadá normálně, trochu unaveně, smaží sýr a kouká na mě přes rameno. Znáte to, dělá večeři, jako by šlo jen o další obyčejný páteční večer, všechno při starém. Je mi jasné, že na ni všichni tři koukáme a bojujeme s potřebou navrhnout, aby se posadila a odpočívala, zatímco my jí doneseme něco k snědku.

Zabila by nás.

„Jo, je…“ řeknu a ukradnu jí pár kousků sýra z misky. „Ale já zůstávám tady.“

„Ne, nezůstáváš,“ otočí se na mě a z jejího výrazu poznám, že nemá cenu hádat se. „Zítra otevírá Oliverův obchod.“

„Já vím.“

„Dneska se půjdeš bavit a budeš spát u sebe,“ přidá se táta. „Vezmu mámu do kina a až se vrátíme domů“ – předvádí za jejími zády cosi, co má být nejspíš sexy taneček – „nebudeš chtít být při tom, co bude následovat.“

Božínku. Zacpu si uši a Bellamy předstírá, že se schovává pod stolem.

„Vyhráls,“ řeknu mu a snažím se znít lehce a zatlačit bobtnající paniku. Chci zůstat s mámou. „Ale zítra něco podnikneme všichni čtyři společně.“

Táta přikývne a odhodlaně se na mě usměje.

Ještě nikdy jsem ho neviděla tak otřeseného.

***

UPŘÍMNĚ – JE FAJN VYPADNOUT. To nejhorší, co bychom mohli mámě udělat, je posedávat doma a pozorovat každý její pohyb s vyděšeným, bolestným výrazem. Táta mě ujistil, že moje role přijde v následujících týdnech a měsících. To zvládnu. Bellamy je sladká, ale je jí sotva osmnáct a je jaksi podivně neschopná, každý úkol ji hrozně stresuje. Perfektně se hodí do role věčného optimisty! To já jsem dcera, co odvede špinavou práci. Já budu ta, kdo bude mámu vozit na sezení, kdo se bude příliš vyptávat, starat se o ni, když bude táta v práci, a nejspíš budu taky ta, co ji bude dovádět k šílenství.

Ale zrovna teď je mi nanic.

Jestli je vůbec někdo, koho chci dneska kromě rodiny vidět, jsou to moje holky.

Lolin nový byt je mnohem lepší než koleje. Čekala jsem, že se po promoci nastěhuje ke mně, ale chtěla zůstat v centru. Vždycky když jsem u ní, je mi jasné proč. Bydlí v severní části Gaslamp Quarter v nové budově s obrovskými okny, vysokými stropy, s výhledem na přístav a hned za rohem má koblížkárnu. Šťastlivka.

„Harlowwwwwwwwww!“ uslyším svoje jméno z druhé strany bytu a než se naděju, už mě svírají čtyři paže. Dvě jsou Loliny a ty druhé dvě patří London, její nové spolubydlící. Je to ta nejtypičtější rozkošná Američanka, jakou si dokážete představit: pískově blonďaté vlasy, pihy, ďolíčky ve tvářích a věčný úsměv. Svůj vzhled dokonale podtrhuje sexy šprtkovskými brýlemi a divokými modely. Dneska má třeba modré tričko s Tardis, zelenožlutou sukni s páskem a černobílé podkolenky. Vedle ní a Loly v černých retro šatech ve stylu Bettie Pageové vypadáme my ostatní jako vidláci.

„Ahoj Lolo-London,“ vyhrknu a přitulím se obličejem k Lole. Tohle jsem potřebovala.

Lola mi zahučí do vlasů: „To zní jako jméno pro striptérku.“

London se rozesměje a vymaní se z motance končetin. „Nebo název drinku?“

„Jednou Lolo-London s ledem, prosím,“ prohlásím.

„No,“ usměje se London a ukáže k chlaďáku v kuchyni na zemi, „můžeme ho dneska zkusit vymyslet. Přísahám, že jsem koupila úplně všechno. Tlamolepy, tvrdej, pivo, oříšky a…“ zavře oči, zvedne pravou ruku do vzduchu a v drsňácké póze hlasitě zahaleká: „Fritos!“

Otočí se na podpatku a vyrazí otevřít dveře, zatímco já souhlasně kývnu na Lolu. „Ta holka se mi líbí.“

„Někdo mi říkal, že je tu fiesta v tomhle casa!“

Otáčím se za Anselovým hlubokým hlasem se silným přízvukem. Sotva to prohlásí, celý byt na vteřinku ztichne a pak všichni nadšeně vybuchnou smíchy. Na hlavě má sombrero plné tortillových chipsů. Takový sladký pako!

Mia se od něj odpojí, zamíří přímo ke mně a obejme mě kolem ramen. „Dobrý?“

Volala jsem jim s Lolou předem, abych jim nastínila situaci, a obě mě znají dost dobře na to, aby věděly, jakou paniku prožívám.

Odvrátím pozornost od úchvatné podívané, jak Ansel předvádí jakýsi podivný toreadorský taneček. „Hmm… znáš mě.“

Odtáhne se ode mě a chvíli si mě prohlíží, než si uvědomí, že jsem tu, abych se rozptýlila, a ne abych mluvila o mamce. Všechny se otočíme na Ansela, který rozdává své kloboukové brambůrky. Bez legrace, jeho dětské já je stále naživu a pěkně si dává do nosu.

Nakreslím si kolem hlavy ve vzduchu kruh a zeptám se: „O co tady jde s tím…“

„Netuším,“ skočí mi do řeči Mia. „Šli s Finnem na pivo a takhle se vrátil. Celý hodiny si ho nesundal, ale už ho stihl třikrát doplnit. Ale držte se zpátky, dámy“ – nakloní se a vezme si z chlaďáku pivo – „je jenom můj.“

Teprve když Mia vysloví jeho jméno, všimnu si, že na druhé straně místnosti postává Finn. Musel přijít s ní a Anselem. Zasměje se čemusi, co řekl Ansel, a zvedne ruku, aby si upravil kšiltovku. Otráveně se mi stáhne žaludek. Když napne svaly na pažích, v hrudi se mi rozleje horko. Kopnu do sebe půlku piva, abych ten pocit zahnala, a představuju si syčení a páru stoupající z imaginárních plamenů.

„Nevěděla jsem, že přijde.“ A co jsem si myslela? Že ho nechají doma samotného?

Mia si otevře pivo a podívá se na mě s lehkou poťouchlostí v očích. „V pohodě?“

„To víš, že jo.“

„Dokud se nesnaží mluvit, viď?“

Zasměju se a přikývnu. „Přesně tak.“

Lola mě pohladí po zádech a kývne hlavou, aby mi dala najevo, že jde hrát karty. „Zvládáš?“

„Jasně. Asi budu postávat v rohu a dívat se, jak záříte.“

Když se i Mia ujistí, že nepotřebuju společnost, vyrazí do davu za Lolou a já zůstanu stát sama v jasně osvětlené kuchyni. Pozoruju bandu lidí u jídelního stolu. Ansel si olízne palec a rozdá karty, profesionálně je předhodí před každého z hráčů. Připadám si ztraceně, jako bych tu ani neměla být, a přitom nemůžu jít domů. Jsem nesvá, je mi vedro.

Přes obličej mi přeběhne stín, a když se otočím, uvidím kluka s odbarveným čírem, jak se shýbá k chlaďáku.

„Zajímavý výběr nápoje,“ prohlásím. „Ovocný punč!“

Otočí se na mě, usměje se a souhlasně přikývne. Je to fešák, jen trošku zanedbaný, ale jeho úsměv odhaluje perfektní bílé zuby – dokonalý hipík z La Jolly. „Mělas to někdy? Chutná jako džus!“

Levný chlaďák s punčem je nově objeveným, fascinujícím zázrakem? Jo, rozhodně hipík.

„Harlow,“ podám mu ruku. „A jestli chceš džus, proč si prostě nedáš džus?“

Zatřepe s láhví. „V džusu moc pravdy nenajdeš,“ prohlásí a dodá: „Ne-Joe.“

„Načo?“

„Ne – Ne. Joe. Oliver, můj novej šéf? Říká mi Joey. Myslím, že si ze mě dělá prdel, protože je Australan, ale já se tak nejmenuju.“

Čekám, až z něj vypadne jeho pravé jméno – rozhodně nemůže znát Olivera dost dlouho na to, aby mu říkal Ne-Joe dýl než pár měsíců – ale neprozradí mi ho. „Takže se představuješ jako Ne-Joe?“

„Jasňačka!“

„Vždycky?“

„Jo.“

„Páni… tak jo, ráda tě poznávám.“ I když se začínám obávat, že Ne-Joe je tak trochu bezpáteřní, ještě jednou si ho prohlídnu a pořád se mi líbí. Má na sobě plážové kraťasy a tričko. Očividně nemá na práci nic lepšího než tu postávat. „Takže ty budeš pracovat u Olivera v obchodě?“

Když přikývne a vypije půlku sklenice jediným lokem, dodám: „Zítřek bude pecka.“

„Bude to fajn. Oliver je nejlepší šéf na světě. Teda, myslím, že bude. Je takovej bezstarostnej.“

Podívám se ke stolu, kde se Oliver soustředí na karty tak intenzivně, až dostanu strach, aby nevzplály. Na rozdíl od Finna, který se o svůj vzhled moc nestará, ale lichotí si krátkými vlasy a hladce oholenou tváří, je Oliver sexy jen tak mimoděk; nemá ani potuchy, jak vlastně vypadá, a přesto je vždycky přitažlivý. Když se k tomu připočítá, že je mu teprve třicet a už si otvírá lukrativní obchod s komiksy v San Diegu plném hipíků, neřekla bych, že bude až tak bezstarostnej, jak Ne-Joe doufá.

Otočím se na něj. „A co tam budeš dělat?“

„Prodávat a tak.“

Rozesměju se. Tenhle kluk bez dozoru může být dost dobrá podívaná. „Aha, takže kontakt se zákazníky?“

„Jasně. Kontakt se zákazníky. A někdy ne,“ zasměje se sám sobě. „Někdy budu hlídat zboží,“ povzdechne si.

„Jak moc jsi zhulenej, Ne-Joe?“

Zastaví se a vypadá to, že soustředěně přemýšlí. „Dost.“

„Dáš si panáka?“

Na rovinu – nepřipadá v úvahu, že bych si to s Ne-Joem rozdala, ale moje druhá nejoblíbenější aktivita s chlapama je dívat se, jak se opíjejí.

Nachystáme si několik skleniček a kopneme je do sebe, zrovna když zaznamenám, že Finn vstává od stolu. Odloží karty, očividně pasuje, a sundá si čepici. Prohrábne si vlasy a zase si ji nasadí. Štve mě, že mi to gesto připadá tak hrozně sexy. Když se podívá mým směrem a uvidí mě v kuchyni s Ne-Joem, na vteřinku přimhouří oči a vydá se naším směrem.

„Kruci,“ zamručím sama pro sebe.

„To monstrum patří k tobě?“ zeptá se Ne-Joe a nakloní hlavu.

„Ani trochu.“

„Hmm. Podívej na tu zuřivost v jeho očích,“ zašeptá opile. „Je jako lev na lovu.“ Lehce se otřese, jako by se probral z transu, a zašvitoří: „A já si odskočím.“

„Díky,“ zavrčím k jeho mizejícím zádům a v ten moment se Finn vsune mezi mě a linku, o kterou se opře bokem.

Dnes postrádám svou obvyklou výzbroj – společenské nadšení, sebedůvěru a pohodu plynoucí z vědomí, že všichni mí milovaní jsou v pořádku. Malá kontrolka v mozku mi připomíná, že konverzace s Finnem je nejspíš opravdu špatný nápad. Skončí to bitkou nebo sexem a Finn není ani při jednom dost něžný. Odmítám ale ustoupit a cítím teplo, které sálá z jeho hrudi. Čepici má staženou do očí, takže při odhadování jeho nálady musím spoléhat jen na křivku rtů. Zatím se mi zdá… znuděný, naštvaný, zamyšlený nebo ospalý.

„Rád tě vidím.“

„Finne,“ pokývnu krátce na pozdrav.

Na rtech se mu objeví úsměv. Ať se škvaří v pekle i s tím svým sexy výrazem! „Harlow.“

Prohlídnu si ho a kousnu se do spodního rtu. Celá tahle záležitost je pro mě nová. Přede mnou stojí chlap – kategorie neznámá – a já si přitom nejsem jistá, jestli bez svých ochranných štítů zvládnu jeho dravost. Špatně se odhaduje, dobře se na něj kouká. Bez ohledu na to, jak blbý nápad to je, je skoro nemožné odolat pokušení přitáhnout si ho k sobě a nechat ho, aby se mnou vytřel kuchyňskou podlahu.

Table of Contents

První kapitola