Copyright © 2012 by Russell Blake

Translation © Helena Dvořáková, 2015

Image on Cover © Michael Schubert / Lucifer-Verlag, 2014

Cover Design © Jan Matoška, 2015

Czech Edition © FANTOM Print, Ostrava 2015

ISBN 978-80-7398-787-9 (ePub FANTOM Print)

ISBN 978-80-7398-788-6 (mobi FANTOM Print)

ISBN 978-80-7398-789-3 (PDF FANTOM Print)

ISBN 978-80-88096-07-8 (ePub Mystery Press)

ISBN 978-80-88096-09-2 (mobi Mystery Press)

ISBN 978-80-88096-10-8 (PDF Mystery Press)

PROLOG

Pochmurné deštivé ráno zdráhavě ustoupilo a mezi mraky začaly pomalu vykukovat modravé kousky oblohy. Kapky vody stékající z husté vegetace se odpařovaly, sotva se dotkly asfaltu. Pro tuhle část pevniny, hluboko ve vnitrozemí, bylo neustálé dusno typické, přesto bylo vládní ústředí přestěhováno právě sem, když hlavní město na pobřeží před více než čtyřiceti lety zničil hurikán.

Autobusová zastávka na hlavní křižovatce působila neradostným dojmem, stejně tak i většina okolních budov, které jako by podlehly rozkladu ještě dřív, než vůbec stačila zaschnout malba na jejich neudržovaných zdech. Stanici obklopovala skupina polorozpadlých stánků, stlučených z plachet a odložených kousků dřeva – zchátralé stanové městečko, které bylo domovem pouličních prodejců nabízejících laciné cetky a oblečení z druhé ruky.

Vysloužilý autobus společnosti Greyhound, vezoucí hrstku neohrožených turistů a pár dojíždějících z předměstí na pobřeží, dorazil na rozbahněné stanoviště a zaskřípal. Zatímco zastavil a vyhodil svůj náklad, protestující opotřebované vzduchové brzdy zasyčely a rezavějící, kresbami a nápisy pokryté boky se otřásaly v rytmu naprázdno běžícího motoru.

Mohutné betonové bunkry ležící nedaleko, ošklivé a ničím nezajímavé, bránily šíření a prorůstání bujné džungle. Napříč rozlehlým otevřeným náměstím neustále proudili neteční úředníci v košilích. Čela si otírali ručníky, zatímco se pomalu šourali do svých kanceláří, kde je čekal další dlouhý den plný nicnedělání.

Z největší budovy se vynořili tři muži a zastavili se na schodech u těžkých skleněných vstupních dveří. Dlaněmi si zastínili tváře před slunečními paprsky, které pronikaly skrz mraky. Prohodili pár slov na rozloučenou, potřásli si rukama a dva z nich zamířili k parkovišti. Třetí muž sledoval, jak se vzdalují. Jeho tmavá kůže se leskla potem, jenž pomalu, ale jistě ohrožoval jeho námořnicky modrý oblek. Letmo se podíval na hodinky a namířil si to přes náměstí směrem k vícepodlažní budově. V kašně uprostřed náměstí, jejíž střed pokrývala neprostupná vápencová krusta, se hašteřili vrabci, celí dychtiví dopřát si koupel v dešťové vodě, jež se nahromadila na dně. Jejich hlasité švitoření upoutalo jeho pozornost. Zpomalil, aby se podíval, jak si užívají ten kratičký oddech od skličujícího vedra.

Pronikavá rána vyplašila ptáky, kteří s křikem odlétli, zatímco lebka osamoceného muže explodovala. Krev se rozstříkla všude kolem. Jeho tělo se zhroutilo na beton. Byl mrtvý dřív než to, co zbylo z jeho hlavy, dopadlo na zem. Jako když žuchne meloun. Pár kolemjdoucích se zarazilo uprostřed pohybu a jejich oči plné strachu těkaly po okolí.

V nejvyšším patře opuštěného motelu vzdáleného tři sta metrů mezitím střelec opustil svoji výhodnou pozici a s puškou v náručí tiše seběhl po liduprázdném schodišti, které ho dovedlo přímo k čekajícímu Fordu Expedition.

Jakmile se otevřely zadní dveře, řidič zařadil rychlost. Přitom ve zpětném zrcátku pečlivě pozoroval zmatek, který zavládl ve vládních budovách. Střelec zasunul pušku do přihrádky pod deskou v zavazadlovém prostoru, pohledem rychle přelétl prázdné parkoviště a pak usedl na sedadlo spolujezdce. Poté, co si zapnul bezpečnostní pás, z krabičky v odkládací přihrádce nervózně vytáhl cigaretu a zapálil si ji. Větrací otvory nastavil tak, aby mu chladný vzduch proudil přímo na zpocenou tvář, zatímco řidič vyjel na silnici vedoucí z města. Spokojeně si vydechnul, trochu stáhnul okénko a vyřídil jeden spěšný telefonát. Mluvil se silným přízvukem a jeho slova byla tichá, ale drsná.

Zkušeným pohybem sundal zadní kryt z telefonu a SIM kartu na jedno použití a baterii vyhodil z otevřeného okénka do houští. Řidič ho beze slova sledoval a pak opět přesunul svoji pozornost k volantu.

Střelec ještě jednou potáhl z cigarety a ďábelsky se zasmál.

„Jeden je ze hry.“

1. KAPITOLA

Poklidné tyrkysové vlny šplouchaly na jemný písek a hladily pobřeží na závětrné straně Trinidadu. Omšelé rybářské lodě s jednoduchými přívěsnými motory se vznášely desítky metrů od pláže, zlehka se pohupovaly ve svých kotvištích, zatímco jejich kapitáni odpočívali ve stínu, popíjeli z lahví rumu a stále dokola vyprávěli staré známé historky.

Večerem se nesla hudba a vzduch byl prosycený opojnou vůní exotického jídla. Každoroční karnevalový festival byl v plném proudu. Skupinky nadšených malých dětí se proháněly sem a tam po nábřeží a salvy jejich veselí a smíchu se střetávaly s halasnými oslavami dospělých. Široko daleko byly ulice narvané flamendry, kteří za stálého pozvedávání pivních půllitrů vysoko proti zapadajícímu slunci vítali divokou noc, jež měla následovat. Záblesky kůže barvy kávy, silných bílých zubů a dlouhých hladkých nohou, spolu se záchvěvy vroucích příslibů ovlivněných atmosférou a notnou dávkou alkoholu, dávaly tušit možné víkendové potěšení. Hypnotizující bubnování doprovázelo průvod pestrobarevných kostýmů a masek a domorodci, stejně jako návštěvníci, překypovali radostnou euforií a bezstarostností.

Zvonek nad předními dveřmi malé internetové kavárny se rozezněl, a odtrhl tím Mayinu pozornost od počítačové obrazovky na stole v zadní kanceláři. Netečně si rukou odhodila dlouhé tmavé vlasy z tváře, s povzdechem klikla myší a mrkla na čas na monitoru. Už více než hodinu se tady neobjevil jediný návštěvník, takže se chystala zavřít. Její pomocník, který se už nemohl dočkat, až se připojí k oslavám, skončil v pět a nechal ji, aby před zavíračkou uklidila. Teď, o čtyři hodiny později, byla jen minimální šance na další tržby, neboť město se proměnilo v jeden velký mejdan. Každý v ulicích měl v tu chvíli na mysli jistě mnohem hmatatelnější druh zábavy než ten, který mohl najít v kyberprostoru.

Když ramenem rozhrnula závěs z korálků, oddělující zadní a přední část obchodu, někdo jí přes hlavu přehodil škrtící smyčku. Jen taktak stihla včas zvednout levou ruku a zabránit tomu, aby jí smyčku přitáhl kolem krku. Pocítila surovou sílu útočníka a drát se jí zařízl do dlaně. Instinktivně mu dupla na špičku nohy a pokusila se tak osvobodit z jeho sevření. Kdyby měla Maya kanady, mohla by mu rozdrtit nártní kůstky, ale v teniskách… Výsledkem jejího úsilí bylo jen zabručení a chvilkové uvolnění smrtícího stisku.

Po zápěstí jí stékala krev. Vymrštila se dozadu, čímž přitlačila útočníka na žulový pult s řadou monitorů. Jeden z nich spadl na zem a roztříštil se, když rukou šmátrala kolem počítačů a hledala něco, co by mohla použít jako zbraň.

Prsty nahmatala hrdlo lahve s Fantou a udeřila s ní směrem, kde se dala očekávat útočníkova hlava. Ozvala se uspokojující rána. Maya udeřila ještě jednou a tentokrát ucítila, jak se láhev rozbila o jeho lebku. Ignorovala bolest, kterou jí působila smyčka, a dál bodala za hlavou ostrým střepem z rozbité lahve, znovu a znovu. Pak uslyšela tlumený výkřik a na horní část jejích zad vytryskl teplý gejzír. Sevření povolilo. Otočila se, plynulým pohybem vymrštila koleno a odhodila smyčku. Cítila, že nohou zasáhla jeho rozkrok. Krátce zahlédla zatvrzelý obličej muže středního věku, z jehož rozdrásané tváře a pravého oka prýštila krev. Ohnal se po ní pěstí, ale uhnula a jeho rána minula cíl. Znovu po něm sekla lahví, pak předstírala další seknutí… a namísto toho ho vší silou kopla do břicha.

Útočníkovi se podlomily nohy, zavrávoral, zdevastovanou hlavou narazil na pult a dopadl na koleno. Celý šokovaný sáhl do kapsy a vytáhl vystřelovací nůž. Vysunul ostří a vrhnul se vpřed. Podařilo se jí noži vyhnout a znovu útočníka nakopla. Tentokrát na to ale byl připravený. Ucítila jeho zaťaté břišní svaly. Jakmile znovu narazil na pult, mrskla po něm lahev, pak popadla plochý monitor a rozmáchla se jím proti jeho hlavě. Zasáhla lícní kost. Další rány následovaly, monitor se rozpadl na tisíc kousíčků a dál trhal to, co zbývalo z jeho tváře.

Stále však držel nůž.

Vyrazil proti ní. Ucítila bodavou bolest, když čepel zasáhla spodní část jejích zad, přestože se snažila jí vyhnout. Znovu ho nakopla kolenem, popadla myš a její kabel omotala kolem jeho krku. Takový improvizovaný škrtící nástroj.

Svaly na pažích jí naběhly, když proti sobě zatáhla oba konce. Sekání nože pozvolna ochabovalo. Ona však byla stejně mimo jeho dosah. Nevšímala si krve, která jí stékala z řezné rány na levé ruce, když se snažila udržet sevření, zatímco sledovala, jak zabiják postupně ztrácí vědomí.

Pochopil, že svůj zápas prohrává, a zmobilizoval poslední síly. Vy škubl se jí a pak jí vytrhl z rukou kabel myši. Vrhla se k pokladně v naději, že popadne jeden z těch těžkých kovových džbánů, které používala na vodu a na džus, ale nastavil jí nohu a ona upadla. Pak se otočil, zapřel se o pokladnu a s nožem připraveným k útoku se naklonil směrem k ní.

Věděla, že je oslepený krví, která se mu řinula po tváři, ale to jí teď příliš nepomáhalo. Ztratila rychlost a on byl v tuhle chvíli tím, kdo útočil.

Znovu po ní sekl čepelí. Zasáhl její volné tričko, ale naštěstí minul žebra. Otočila se a snažila se nahmatat nůžky, které nechávala u pokladny. Pak pod prsty ucítila jiný povědomý předmět. Hrudník se jí vzedmul námahou, když ho pevně uchopila a vší silou s ním prudce udeřila útočníka do hlavy.

Oči se mu ve zmateném úžasu rozšířily a pak se s křečovitými záškuby sesunul na podlahu.

Pozorovala jeho smrtelná muka. V ruce svírala podstavec držáku na stvrzenky, jehož patnácticentimetrový ocelový hrot projel muži uchem do mozku. Když se přestal zmítat v křečích, klesla na jednu z otočných židlí, lehce se zachvěla a rychle zhodnotila situaci. Ruka nebyla v pořádku, ale když se pokusila pokrčit prsty, pohnuly se, což bylo v tuto chvíli dostačující. A rána dole na zádech byla vcelku banální, přestože jí působila palčivou bolest.

Chvíli stála a těžce oddechovala a pak se rozhlédla kolem. Popadla jedno z triček, které prodávali turistům, a omotala si ho kolem ruky. Vrátila se k nehybnému tělu útočníka, sklonila se a začala ho šacovat. Hledala zbraň. Neměl však u sebe nic jiného než škrtící smyčku, nůž a peněženku s kreditní kartou beze jména a pár stovkami dolarů.

Ze zadní části obchodu se ozval hluk, který upoutal její pozornost. Někdo se pokoušel dostat přes zamčené zadní dveře.

Věděla, že jestli jsou to profesionálové, na dlouho je to nezadrží.

Čísi ruka v rukavici otevřela dveře. Zámek byl pouze drobnou překážkou. Bylo snadné ho překonat jedním strategicky umístěným tlumeným výstřelem. Dveřní sloupek se s tichým praskotem rozletěl na kusy. Chodba byla tmavá a těsná, takže vetřelec pomalu a opatrně postupoval vpřed, dokud nenarazil na malou kancelář. S hlavní zbraně namířenou před sebe nahmatal vypínač na stěně. Zmáčkl ho… a nic se nestalo.

Dveře naproti němu se rozletěly dokořán a Maya prudce vyrazila ze skladu do potemnělé místnosti. Sotva stačil zaregistrovat její vpád, než upustil zbraň a jeho život vyprchal v proudu krve, který mu vytryskl ze zad, do nichž mu – mezi lopatky, přímo do srdce – vrazila nůžky. Během pár sekund bylo po všem. Tělo vetřelce sklouzlo na zem v tratolišti krve. Maya ho překročila, zvedla jeho pistoli a prohlédla si ji. Beretta 92, s plným zásobníkem, takže čtrnáct dalších nábojů kromě toho, který použil na dveře. Na zakázku vyrobený kompaktní tlumič. Zbraň byla upravená tak, aby se co nejlépe přizpůsobila tlumiči, což znamenalo vynaložené peníze a čas… a to nebylo dobré.

Naklonila se k mrtvému muži a rychle ho prohledala, nenašla však nic jiného než další prázdnou peněženku s pár stovkami dolarů.

Nedaleko zadních dveří se ozvalo tiché zaskřípání.

Maya se vrhla na podlahu v chodbě a na mohutnou siluetu ve dveřích vypálila asi čtvrtinu zásobníku. Střelec zavrčel a pak tlumená rána prorazila zeď u její hlavy. Vypálila další dvě kulky a útočník venku klesl na zem.

Vyčkávala. Jeden nádech. Dva. Možná byli jen tři. Možná je někde ještě čtvrtý. Nebo jich je ještě víc.

Nic.

Pokud jsou tam ještě další, jistě budou dost chytří na to, aby počkali, až vyjde ven, aby zkontrolovala tělo.

Vyskočila a běžela do přední části obchodu. Předtím než se schovala v komoře, vypnula jističe, takže přední část obchodu teď byla úplně tmavá, protože slunce už ukončilo svou nebeskou pouť a zmizelo za mořem. Maya se zastavila u pultu a z hromady sebrala další tričko. Zakrvácený kousek, který měla na sobě, sundala a místo něj si oblékla tohle čisté triko v tmavě modré barvě. Pak rychle sáhla po roli papírových utěrek za pokladnou a provizorně si jimi obvázala ruku. Další balík si nacpala do batohu. Krev v ráně se už začínala srážet. Bolelo to sice jako čert, ale přežije to.

Zastavila se a napnula uši, jestli neuslyší nějaké zvuky. Zaznamenala jen hudbu z ulice a občasné radostné výkřiky kolemjdoucích oslavujících.

V zadní části obchodu byl klid.

Přes rameno si přehodila kabelku a do ní zasunula zbraň. Nechtěla na ulici vyvolat paniku. Letmo vykoukla z okna a rychle odhadla, že se venku potuluje nejméně tak pár set lidí, díky nimž bude moci snadno zmizet v davu. Zároveň ale bude obtížnější rozeznat případné útočníky. Ještě jednou pohlédla na masakr v malé internetové kavárně, která byla v posledních dvou letech jejím živobytím, a zhluboka se nadechla. Protahováním neodvratného už stejně nic nezíská a nyní, s trochou štěstí, má na své straně prvek překvapení.

Rozmáchla se, otevřela přední dveře a vyrazila do boje. Byla ve střehu a dávala si bedlivý pozor na cokoliv podezřelého. Vlny opilých domorodců v podroušeném stavu proudily po chodnících a valily se ulicemi, které byly během trvání festivalu uzavřené pro auta. Dva žongléři na vysokých chůdách pohazovali balónky sem a tam a jejich pomalované tváře přitom dychtivě pošilhávaly po veselících se davech pod nimi.

Ozval se prudký, nervy drásající výbuch. Vyděsila se. Pak zazněl ještě další a vzápětí Maya zaznamenala nadšené pohledy kolem sebe – výbuchy pocházely od ohňostrojových rachejtlí, které byly neodmyslitelnou součástí vášnivých oslav.

Oklepala se a dostala svůj tep zpátky do normálu. Už pozapomněla na své staré instinkty, ale všechno se rychle vracelo. Nábřežní ulicí zazněl třetí výbuch a po něm následovala řada krátkých třesknutí a záblesků z menších doprovodných ohňostrojů. Záře červených a modrých květů osvětlila noční oblohu.

Dorazila na vzdálený roh ulice a bez váhání pokračovala dál přes silnici ke skupině budov, které tvořily centrum malé pobřežní čtvrti, v níž se nacházela její kavárna. Výkladní skříně využívala ke sledování okolí a každých padesát metrů se zastavovala, aby se porozhlédla, zda nehrozí nějaké nebezpečí.

Ať už po ní šel kdokoliv, myslel to smrtelně vážně. Zbraně i přístup byly vysoce profesionální. Její poklidný život, který si tady s nemalým úsilím vybudovala, právě skončil. Ale proč takhle? Proč teď? Kdo za tím stojí? Nedávalo to smysl.

Obzvlášť když pro celý svět byla už tři roky mrtvá.

Maya byla se svou záplavou tmavých vlasů a opálenou kůží prakticky k nerozeznání od ostatních žen, jež se pohybovaly u vody. A tmavá noc její šance ještě umocňovala. I kdyby protivníci měli její fotky – což předpokládala, že mají, pokud tedy nepodcenili přípravu –, v šeru bylo nesmírně obtížné ji rozeznat. Navíc byl karneval v plném proudu a mnozí na sobě měli masky nebo kostýmy, což ještě více komplikovalo jakoukoliv případnou identifikaci.

Ruka jí tepala tupou bolestí, když zvažovala své možnosti. Bude trvat nanejvýš pár hodin, než někdo najde tělo u zadních dveří, policie vyhlásí plnou pohotovost a rozešle její detailní popis na všechny strany, aby ji dostala k výslechu. Dokonce i v tak zaostalé zemi, jako je Trinidad a Tobago, budou tři neidentifikovatelné mrtvoly vyžadovat nějaké vysvětlení, a to ona teď ve spěchu rozhodně není schopna poskytnout.

Zapadla do obchodu se suvenýry a vybrala si černou baseballovou čepici ozdobenou logem ostrova a tričko s dlouhým rukávem a mizerně nakresleným obrázkem plachetnice. Zvedla hlavu a bez rozmyslu sáhla po karnevalové masce s čelenkou z peří, kterou hodila do kabelky. Pak zaplatila. Když vyšla, vypadala s čepicí nasazenou kšiltem dozadu spíš jako přidrzlý teenager než jako osmadvacetiletá. Doufala, že to bude stačit na to, aby všechny zmátla.

Když procházela kolem skupiny divokých mladíků, povšimla si v dáli na chodníku podezřelého pohybu. Vytáhla z kabelky telefon a použila jeho displej jako zrcadlo. Pak ho zvedla k uchu a předstírala hovor. Viděla dost. Muž s oholenou hlavou, zjevně ne domorodec, jenž měl na sobě navzdory teplému počasí větrovku, s ní udržoval krok. Rozhodně tady nebyl kvůli pouličním oslavám.

Maya předstírala, že hovoří s neexistujícím přítelem a mezitím se jí hlavou honilo, co udělá dál. Nejdřív se potřebovala zbavit telefonu. Přestože to byl mobil s předplacenou kartou, mohl znamenat hrozbu – většina tajných vládních skupin a sofistikovaných soukromých sledovacích společností byla schopna sledovat mobilní telefony nebo aktivovat odposlech, i když byl telefon vypnutý. Nedomnívala se, že by tenhle problém mohl nastat u předplaceného telefonu, ale v tuto chvíli musela předpokládat, že úroveň technologie, kterou disponují její pronásledovatelé, je víc než jen dobrá.

V ulici vedle ní se vynořil chrlič ohně, celý natřený zlatou barvou, a vyfoukl žlutý proud plamenů k noční obloze. Účastníci oslav se snažili to vyfotit, když tu se jakási opilá žena s pronikavým smíchem vrhla na své dva společníky. Přitáhla tím objektivy fotoaparátů a na chvíli odvedla pozornost. Maya využila příležitosti, zahnula za roh a hodila telefon do odpadkového koše. Pak zrychlila. Stál před ní podnik, který znala a který měl kromě hlavní barové místnosti i zadní venkovní část. To představovalo příležitost, jak setřást pronásledovatele. Předpokládala, že ať už je to kdokoliv, nezačne na veřejnosti střílet na všechno, co se pohne. Soudě podle předchozích útoků, ji chtěli dostat, aniž by přitom vzbudili přílišnou pozornost. I když na tuhle strategii dost rychle rezignovali.

Dveře baru El Pescador byly jen pár metrů napravo od ní. Zevnitř se linula hudba a zaznívaly salvy smíchu. Vypadalo to, že je narváno. To jí hrálo do karet.

Proklouzla kolem skupiny popíjejících, kteří stáli vevnitř, a záplavou těl se pomalu prodírala k zadní otevřené části, jež byla jejím cílem. Někteří z hostů ji zpražili nevraživým pohledem. Nové tričko s dlouhým rukávem si přetáhla přes to, které už měla na sobě. Nemělo smysl, aby útočníkům pronásledování jakkoliv usnadňovala. Baseballovou čepici odhodila na stůl, z kabelky vylovila sponku a rychle stáhla vlasy do culíku. Pohled na pistoli s tlumičem, ležící v kabelce těsně vedle jejího boxeru, jí dodal sebedůvěru. Za pár sekund z ní byla jiná žena – tentokrát seriózní vysokoškolská studentka na prázdninách.

Maya odolala pokušení ohlédnout se a zjistit, jestli za ní její pronásledovatel pokračoval i do baru. Místo toho si dál razila cestu směrem k zadnímu dvoru. Už jí zbývalo jen několik metrů. Venku zatím postávalo jen pár lidí, i když věděla, že během několika hodin budou v celém podniku k dispozici pouze místa k stání.

Rozhlédla se kolem a povšimla si venkovní zdi, kolem níž procházela, když mířila k baru. Vzpomněla si, že za cihlovým oplocením jsou dvě toalety – obě nahoře otevřené. Maya vrazila na dámy a zamkla za sebou dveře. Neztrácela čas, vyskočila na záchodové prkýnko a zachytila se okraje zdi.

Její bolavá ruka hlasitě zaprotestovala, když se přitáhla nahoru, aby se dostala před zeď. Tiše seskočila na cestu a rychle utíkala pryč. Ať už po ní šel kdokoliv, musel nyní improvizovat – zřejmě teď neměli v plánu nic jiného, než ji dostat, přičemž byli patrně oslabení, protože tři z nich zneškodnila u sebe v obchodě.

Uslyšela charakteristický zvuk odražených kulek a fasáda vedle ní se rozpadla. Zrychlila a snažila se střelci co nejvíce vzdálit. Další výstřel ji minul už o trochu víc, takže se odvážila letmo ohlédnout přes rameno. Zabiják střílel skrz zadní okno toalety. Pravděpodobně stál na prkýnku, aby dosáhl na otvor zadělaný železnými mřížemi, které měly zabránit vloupání. Nechtěla plýtvat drahocennými náboji, takže raději, než by opětovala střelbu, pádila na konec dlouhého bloku. Devítimilimetrové střely s každým dalším metrem, který byl mezi ní a střelcem, ztrácely na přesnosti. Se vzrůstající vzdáleností začala své vyhlídky vidět v příznivějším světle. To se však mělo rychle změnit. Když zahnula za roh, zaregistrovala třicet metrů od sebe postavu, která běžela směrem k ní a mávala pistolí.

Museli spolu komunikovat, patrně přes vysílačku nebo soukromý komunikační kanál.

Zabiják na zlomek sekundy zaváhal a Maya vystřelila skrz kabelku. Dva náboje ho minuly, avšak třetí ho zasáhl, a on se skácel k zemi. Před dopadem stačil ještě vystřelit. Ve spodní části trička ucítila Maya škubnutí a uviděla doutnající díru ve volném záhybu asi tak ve výšce pasu. Kulka ji neminula o víc než centimetr. To bylo zatraceně blízko.

Další kulka, kterou po ní střelec vypálil, prolétla daleko od ní. Při blížila se k němu o několik kroků, vytáhla z kabelky Berettu, pečlivě zamířila a stiskla spoušť. Muž sebou trhnul a jeho zbraň zarachotila o dlažební kostky. Pak zůstal bez hnutí ležet.

Maya se s pistolí namířenou na jeho nehybné tělo opatrně vydala jeho směrem. Když byla u něj, odkopla mu zbraň z dosahu. Všimla si, že je to ta samá Beretta, jakou má ona, když tu jí střelec kopnutím podrazil nohy a ona přepadla dozadu. Nezareagovala včas a už ve chvíli, kdy se poroučela k zemi, si svou chybu jasně uvědomovala.

Bokem jí projela ostrá bolest, když dopadla na tvrdou silnici, ale nevšímala si toho a soustředila se na to, aby dál pevně držela zbraň. Zároveň se snažila dostat dostatečně daleko od ležícího muže, aby jí nemohl způsobit další šrámy. Když však zápěstím narazila na zem, na zlomek sekundy ztratila cit v ruce, a s bolestivým záškubem nechtěně upustila pistoli.

Znovu proti ní vykopl, ale překvapila ho a zaútočila loktem na jeho tvář. Zasáhla ho do čelisti a pak slyšela, jak jeho hlava tvrdě narazila na drsný povrch silnice. Další brutální rány loktem následovaly, dokud neuslyšela křupnutí. Jeho nos byl napadrť.

Vzápětí se jí hlava zalomila dozadu a čelistí jí projela omračující bolest – v místě, kde ji zasáhla jeho pěst. Ucítila, jak kolem jejího trupu ovinul své neuvěřitelně silné paže a snažil se ji udržet v pevném sevření. Otočila se a spodní částí dlaně své pošramocené ruky se ho pokusila prudce udeřit do rozbitého nosu. Na poslední chvíli se mu podařilo se přetočit a vyhnout se tak smrtícímu úderu, který by ukončil jeho život. Maya však neváhala a zaútočila mu na oko. Ignorovala hlasité protesty své poraněné ruky. Její nehty mu zajely do rohovky. Tentokrát nebyl dost rychlý, a zakvílel mučivou bolestí – byl to vůbec první zvuk, který během tohoto smrtícího zápasu vydal.

Jeho výkřik byl rychle přerušen dalším úderem: obě dlaně mu prudce přirazila k uším, čímž mu okamžitě protrhla ušní bubínky – věděla, že tohle zranění mu způsobí nepopsatelná muka. Sevření jeho paží povolilo a chytil se za hlavu. Maya mu lebkou ještě silně udeřila o dlažbu, a tím vše ukončila. Nechutné prasknutí potvrdilo, že boj je u konce. Ležel tam bez hnutí a jeho krev po kapkách stékala do kanálu.

Odsunula se, zvedla se na kolena a pak vstala. Popošla pár kroků k místu, kde ležela jeho zbraň. Když se přesvědčila, že je úplně stejná jako ta její, vyrazila zásobník a strčila si ho do kabelky. Bude se hodit.

Za rohem budovy na konci bloku se objevila silueta dalšího muže, který s pistolí s tlumičem mířil jejím směrem – zareagovala instinktivně, namířila na něj pistoli bez zásobníku a stiskla spoušť. Osamělý náboj, který zůstal v komoře, vystřelil. Viděla, jak polovina jeho tváře odletěla a tělo se svalilo k zemi.

Odhodila prázdnou zbraň, sebrala se a přiblížila se k tělu posledního útočníka. Mezitím důkladně promýšlela své možnosti. Buď může pokračovat v běhu, nebo může zůstat a soustředit se na odstranění dalších svých případných pronásledovatelů. Posledního útočníka sice zahlédla jen letmo, ale nevypadal jako ten, který jí byl prve v patách. Takže je tady ještě minimálně jeden další. A možná jich je i víc.

Opatrně vykoukla směrem, kterým přišla, ale ulička byla prázdná. Zabiják, jenž střílel z barové toalety, se pravděpodobně rozhodl vyjít předním vchodem a obejít to okolo. To byla cenná informace. Může se připravit na jeho příchod.

Zatímco stále sledovala uličku, prohrábla bolavou rukou kapsy padlého útočníka. Všimla si výmluvného sluchátka pod jeho hlavou. Uzavřený kanál, nejnovější komunikační zařízení na špičkové technologické úrovni – jak očekávala.

Jeho zbraň byla další přesnou kopií té Beretty, již už měla, takže vyměnila svůj zásobník a pak zmizela ve tmě u nedalekého vchodu, připravená na další útok.

Ten však nepřišel.

Netrpělivě čekala, ale nikdo se neobjevil. Minutu, dvě… a nic.

Z protější strany zaslechla rozhovor ve španělštině a ozvěnu kroků. Znělo to, jako by se tři mladíci dohadovali, kam dál vyrazit. Pokud natrefí na mrtvoly, budou mít naprosto zničený večer, ale to nebyl její problém.

Potřebovala odtud co nejrychleji vypadnout, vyzvednout si svoji připravenou únikovou výzbroj a nenávratně zmizet.

Pomalu vystoupila z přítmí, tiše jako duch, a vyrazila do noci. Ozvěna hlasů mladých mužů ji provázela ulicí, když postupně mizela v šeru.

2. KAPITOLA

Z dáli se ozývalo pronikavé kvílení sirén, zatímco nenápadným krokem postupovala dál – prostě jen další místní na cestě domů po dlouhém dni.

Od začátku bylo jasné, že ji po tomhle bude nahánět policie. Otázkou bylo jen to, jak dlouho to bude trvat. Pokud by jim někdo pomohl, třeba nějaký anonymní telefonát, který by ji udal, mohlo by to být prakticky ihned. Pokud si budou muset poté, co najdou těla v kavárně, nejdřív dát věci dohromady, má patrně pár hodin k dobru.

Nemohla se ale spoléhat na to, že bude mít nějakou výhodu. Ko nec konců to nedělala ani dosud. Nejbezpečnější bylo předpokládat, že po ní úřady začnou pátrat každou minutou, takže prioritou číslo jedna teď bylo dostat se k únikové výzbroji.

O čtyři bloky dál zahnula a pokračovala směrem k parku. Jejím cílem byla anglická hospoda patřící ženě, s níž se spřátelila krátce po svém příjezdu na ostrov. Chloé jí pomohla najít byt a dohodila jí i dělníky, jež potřebovala k dokončení své internetové kavárny. Původem byla Francouzka, měla něco málo přes čtyřicet, dvě nevydařená manželství za sebou a teď byla potřetí vdaná. Žít na Trinidadu začala, stejně jako řada ostatních, vlastně náhodou. Přijela na dovolenou a zamilovala se do majitele baru – Vincenta, manžela číslo tři. Měli příjemný podnik, kde servírovali chutné pokrmy těm ostrovanům, kteří hledali něco trochu odlišného. Čtyři měsíce poté, co se spolu seznámily, poprosila Maya Chloé, aby jí u sebe ve sklepě uschovala pár krabic.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

PROLOG

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA