Copyright © Kateřina Dubská, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-801-6

ISBN mobi 978-80-7462-819-1

Každý přijímá takovou lásku, jakou si podle svého názoru zaslouží.

STEPHEN CHBOSKY

Věnováno mé mamince a mé dceři

I.

Jak jsem se stal vlkem

Kdy jsem se vydal na stezku za kořistí, kterou honím, až padne, užívám si jejího strachu, který se za ní táhne jako vůně, která mne donutí ještě přidat a štvát ji a štvát černým lesem, až nakonec poslední skok zlomí její vaz a zuby se zatnou do měkkého těla? Možná tenkrát má duše poprvé okusila vlčí hlad, tenkrát v dětství, kdy jsem spával ve vyprázdněné skříni a žaludek odmítal usnout, svíjel se a bodal svým hladem, který nebylo za co utišit. Možná tenkrát poprvé, když moje matka, česká služka ve Vídni, propukla v zoufalý pláč nad mrtvým tělem svého muže, který naposledy vykašlal zbytky svých plic zasažených plynem zákopů té první války. Tenkrát, když sténala zoufalstvím a mezi vzlyky, které jí šly až ze žaludku, křičela na sousedku, která ji chtěla utišit:

„Proč nezemřel už tehdy v zákopech, aspoň bychom měli penzi! Teď nedostaneme nic, když umřel až po návratu. Nikdo nám nic nedá!“

Vyčítala mu něco, z čeho měla radost, když se konečně vrátil a jeho věčný drásavý kašel považovala jen za nastuzení ze zákopů. Ale to nebylo jen takové nastuzení, to byla smrt, kterou si přinesl s sebou a vykašlával ji tak dlouho, až ji vykašlat nedokázal. Už tehdy jsme měli hlad, ale matka byla ještě pěkná žena, byla ještě mladá natolik, že se k nám po nějaké době nastěhoval soused. Přišel o manželku kvůli nemoci, které se všichni báli, jako by smrti nestačily přeplněné zákopy, vybuchující miny trhající těla na kusy, jako by jí nestačily miliony duší, které odvedla válka. Hlad a nedostatek se přetavily v černou smrt, další miliony těl po celém světě skosila španělská chřipka. A jemu po ní zůstaly dvě malé děti. Moje matka měla ještě hodně sil a uměla se o ně všechny postarat. Jen na krátkou dobu jsme zase neměli hlad, pečoval o nás dobře a na mou matku se díval s láskou, brával ji za ruku a říkal jí, že je jeho pokladem. A když se mu k jeho dvěma osiřelým dcerám narodil jejich společný syn, plakal štěstím. Všichni jsme byli šťastní, tenkrát ve Vídni, chodili jsme slušně oblečení a už jsem nemusel spát v uprázdněné skříni, protože jsem měl konečně vlastní postel. A moje matka nás ukládala spát, vyprávěla nám pohádky, a když jsme se k ní přivinuli, byla teplá a měkká. Jenže jí nebylo souzeno být dlouho šťastnou, opět se stala černou vdovou, když mého nevlastního otce srazil na dráze vlak. Bota se mu vzpříčila v kolejnici a on nemohl uhnout. Ani tehdy nedostala penzi, protože šel domů z práce, z té dráhy, která nás tak dobře živila. A moje matka znovu křičela:

„Proč jen se to nestalo o hodinu dřív, když ještě držel v ruce krompáč, takhle nedostaneme žádnou penzi, žádné vyrovnání, ach bože, co si počnu s pěti dětma?“

Její tvář přes noc zestárla, už nebyla mladou ženou, už ani nebyla pěkná a vedle nás už nebydlel žádný svobodný soused. Moji postel prodali a já se vrátil do vyprázdněné skříně. Jenže mi byla mnohem těsnější, ke kručícímu břichu se přidaly zkroucené nohy, které nešlo narovnat. Když zbyl chleba, schovával jsem si jeho ztvrdlé skrojky na nejhorší časy, kdy už nebudu moci hladem usnout a nastoupit ráno ke klempíři, který mě vzal do učení. Neplatil mi nic, honil mě po střechách, nakládal mi práci, za kterou jiným dával výplatu, a jen občas mi dal najíst, když zbylo. Ale moje matka chtěla, abych se vyučil, protože alespoň někdo z rodiny musí něco umět, ne jen sloužit a dřít. A já jsem byl z nás pěti vyhublých a bledých dětí nejsilnější. Alespoň jsem tak vypadal. Přicházel jsem domů udřený a ona mi schovávala to nejlepší, co nedala ostatním, těm menším. A někdy nedala nic ani mně, pili jsme jen vodu, hodně vody, abychom ošidili sténající žaludek. Pak přišla krize a moje matka už občas neměla ani komu prát, každý v okolí obracel i ten nejmenší halíř a ani ty bohaté paničky najednou nepraly tak často a honily raději svoje služky, které byly rády, že mají práci, a tak s brbláním drhly zašpiněné prádlo a louh jim rozežíral ruce stejně jako mojí matce. Sedávali jsme kolem prázdného stolu bez jediného drobečku, dělili se o malý okoralý skrojek chleba a mlčeli. Naše jediná místnost byla studená, ztopili jsme všechno, co se dalo, každý z nás přinášel domů cokoli, co našel na ulici a čím se dalo v příliš chladných večerech ohřát ledový vzduch srážející se při každém vydechnutí. Jenže ulice byly vymetené, špatně oblečené děti sebraly zkřehlýma rukama každý kousek těm pomalejším, co už nemohly ani běhat. Z mojí matky se stala hubená a stále unavená žena, nebylo se k čemu přivinout, neměla v sobě ani žádnou sílu, kterou by nám mohla dát. Jako mátoha procházela naším životem a jejím jediným cílem bylo sehnat alespoň něco, co bychom mohli sníst. Neměla už v sobě nic, jen potřebu nás všechny udržet při životě. A v mém domově nebyla ani láska, ani veselí, ani rodina, jen neustále dorážející hlad. Když umřela jedna z mých nevlastních sester, matka seděla u její promodralé mrtvolky a už ani nekřičela, nebylo proč, jenom ubyl jeden hladový krk. Viděl jsem na ní, jak když jí ta myšlenka proběhla hlavou, skousla rty, její oči ještě více ztvrdly a nevydaly jedinou slzu. Mou sestru pohřbili do jámy, kam se dávají lidé tak chudí, že nemají ani na pohřeb, ani na hrob.

V mé skříni už spal náš nejmladší bratr, ale někdy se mi po ní až zastesklo, alespoň jsem v ní byl sám a neposlouchal stále stejný koncert kvílejících žaludků pod proděravělou duchnou v posteli, kam jsme se naskládali my tři starší. A jednou už hlad nešel vydržet, potichu jsem vylezl z postele a šel do své skrýše poslední záchrany. A tam, na tom posledním, jako kámen tvrdém kousku chleba hodovala myš. Vzteky se mi udělalo slabo, ruka mi vystřelila po té drzé zlodějce, která nestihla utéct, jak byla zabraná do soust mého drahocenného chleba, a já jí zakroutil krkem. Zvuk praskajících myších kostiček a jejich poslední křik mě naplnil divokou radostí nad pomstou, kterou si zasloužila, a já vzal do ruky smutné zbytky její hostiny. Smrděla myšinou, na kůrce s pozůstatky zoubků a slin, ale mně to bylo jedno, představil jsem si, že je to měkký koláč právě vytažený z pece, a zakousl se do ní. Tehdy mezi sousty a nad mrtvolkou drzé myši jsem se rozhodl. Už nikdy nebudu tak chudý, už nikdy nikomu nedovolím, aby mě okradl o to, co mi patří, už nikdy nebudu mít slitování. Už nikdy nechci jíst zbytky po myších. Jednou budu jíst koláče právě vytažené z pece, budu jíst voňavou pečínku každý týden, ne jednou za rok na Vánoce, budu silný a od nikoho se nenechám zašlapat do země tak jako můj otec, má matka a otčím. Najednou jsem si uvědomil, kolik mám v sobě síly, žaludek plný myšího pachu se uklidnil a já věděl, že to mně bude patřit svět. Věděl jsem, že jsem sám za sebe, bez ohledu na tiché spící postavy v naší jediné světnici, které sají a ubírají mou sílu jako klíšťata přilepená ke kůži.

Na rodinu potácející se hladem jsem se díval jinak, jako na cizí, už mě netrápil hladový pláč sourozenců, už mě nedrásaly vzdechy mé matky a její slzy, když si myslela, že spíme. Obrnil jsem své srdce a vše se najednou začalo měnit k lepšímu. Můj klempířský mistr dostal velkou zakázku a jeho tovaryš tuberu. A když mi nakládal dvakrát víc práce, vzbouřil jsem se. Řekl jsem mu, že nemůžu odvést tolik práce, protože mám hlad, jsem slabý a občas ani hlady nevidím, kam lezu. Potřeboval mne, a když jsem viděl jeho váhání a nejistotu, když jsem slyšel kolečka, která se mu točí v hlavě přemýšlením nad tím, kde tak rychle sežene vyučenou náhradu, na kterou je spolehnutí, oči mi ztvrdly a já zopakoval svůj požadavek. Nakonec couvl a v kapse mi poprvé zacinkaly peníze. Matce jsem jich donesl jen polovinu, druhou jsem utratil za jídlo, když jsem se nemohl nabažit voňavých buřtů, které se za ně daly koupit. Jenže žaludek zvyklý na myší chleba se vzbouřil a narychlo zhltané kousky v něm dlouho nevydržely. Vyzvracel jsem je za prvním rohem, s páchnoucí lítostí a přitom s pýchou. Příště jsem už byl moudřejší, příště už si žaludek zvykl a v koncertu kvílejících břich v mé posteli už chyběl zvuk mého vlastního žaludku.

Bylo mi šestnáct let, neměl jsem hlad a přestal se potácet vysílením, tělo se mi obalovalo svaly a začal jsem svět vidět v zářivějších barvách. Jako by byl život o hladu obalen šedou záclonou, zapranou léty bídy, ona najednou sklouzla a poodhalila krásu světa, která zřejmě patří jen těm najedeným. Ti, co mají spokojená břicha, pak mají čas na přemýšlení, pak mají sílu zvednout zrak a vidět i jiné věci než věčnou honbu za kouskem chleba. Pak mají čas pozorovat, hodnotit a sledovat, jak se točí svět. Moje tělo začínalo žít a cítilo čím dál větší hlad, který chleba nezasytí. Začal jsem cítit vůni, kterou vydávají ženy, vůni, kterou omamují mozky mužů. Projdou jen tak kolem, usmějí se, blýsknou očkem, zašumí úsměvem, z jejich sukní se line pach lesa a jeho divokých zvířat, jenže ony to vědí a hrají si s námi. Když rozpoznají hlad ve vašich očích, ušklíbnou se, zatočí za roh a zmizí. A jen vůni, po které se bouří krev, za sebou nechají, ty ukrutnice. Věděl jsem, co ženy mužům dávají a co jim muži berou, slýchával jsem chlapy na stavbě bavit se o ženách, jen z jejich slov mi tepala v uších krev a bouřila se v celičkém těle.

A pak jsme dostali práci na vile bohatého žida. Vlastně měl dvě vily, v té větší žila jeho bohabojná rodina se spoustou dcer a synů, modlili se a drželi šábes. A v té druhé měl svůj ráj. Krásnou blonďatou milenku, chodila do kostela, tam jedině jí dovolil samotné vycházet z domu, jinak ji držel přísně, žila si jako ve zlaté kleci, protože si hlídal své peníze a majetek, který ho stála. Jenže mu zatékala střecha a mě poslali ji spravit.

Byl rozžhavený červenec, žid odjel s rodinou za město, k řece, a ona zůstala čekat, až se její majitel vrátí do upoceného města, otevře dvířka klece a vyvede ji mezi lidi. Chodil se s ní chlubit jako s voňavým klenotem, i tím se chtěl podobat ostatním. Když byl s ní, ani šábes nedržel. Seděl jsem do půl těla nahý na rozpálené střeše, krůpěje slaného potu mi zalévaly oči, pálily a štípaly, když jsem je posté marně stíral. Najednou ke mně zavanula vůně, kterou ucítíte jen v bohatých domech, umělá a drahá, připomínající červená vypolstrovaná sedadla v drahých lokálech, dráždí vám chřípí něčím neznámým, z jiného světa schovaného za oponou peněz. A tahle vůně se mísila s něčím, co jsem cítíval zpod sukní žen mizících za rohem, a přitom byla tak jiná, čistá a zároveň vzbuzující nelítostný hlad i chuť zabořit zuby do bělostného masa.

Stála na balkóně, zakrytá jen tenoučkým županem z bílého hedvábí, pod kterým bylo vidět snad úplně všechno, lepil se na její nahou kůži posetou drobnými kapičkami potu vydávajícími matoucí vůni jemné květiny a divokého zvířete. Není divu, že za ni dal ten žid tolik peněz, není divu, že mu jich nebylo líto. Její jemné plavé vlasy prozářilo slunce, župan povlával a ona vypadala jako anděl, jako sen sestupující z nebe, jehož jediným úkolem je splnit přání každého muže. Podívala se na mě, odhrnula nakadeřené vlasy z čela a nastavila tvář lehkému větříku, který sem proklouzl mezi stromy obklopujícími zahradu tak hustě, aby nebylo do vily vidět. Aby nikdo neviděl, co se děje uvnitř. Aby nikdo neviděl téměř nahou krásku na balkóně a panice, který se sotva drží střechy a pot pálící v očích mu najednou nevadí.

Zvedla ruku a zacinkala sklenicí, kterou v ní držela.

„Nemáte žízeň v tom vedru? Když vás tak vidím, jak jste zpocený a ten led je tak chladivý…,“ dívala se na mě a pousmála se tomu, jak se snažím odpovědět, jenže slova se mi zasekla na vyschlém jazyku.

„Vy umíte lézt po střechách jako kočka, to jsem si všimla, takže slezete bez problému i na tenhle balkón, ne?“

Jen jsem polkl a uvnitř v břiše cítil ruku neznámého, trhání opony před další novotou mého života. Jen se jí tak moci dotknout, ach bože, znělo mi v hlavě společně s dunivým bušením krve. Když jsem bosýma nohama doskočil na rozžhavené modré dlaždice, pokrčila nosík.

„Ale ten pot je takový čpavý, co kdybyste se napil a pak se šel osvěžit do koupelny? Je tam pěkný chládek, voda je studená,“ vrněla jako bílé koťátko, dotkla se pěstěným prstíkem mé nahé hrudi a olízla ho, její oči mne pozorovaly zkoumavě a laškovně zároveň a já sotva dýchal. Vypadala tak dětsky, tak nevinně a přitom v jejích očích byly všechny hříchy světa.

„A až se vysprchujete a pěkně vytřete do sucha, tak se vraťte, najdu další led, to víte, služebné jsem poslala ven, ať jdou třeba k řece, přece nejsem tak krutá, abych je nutila být v tom vedru doma…,“ šveholila ještě, když se za mnou zavřely dveře vyleštěné a chladivé koupelny. Studená sprcha mi vyrazila dech a pod ledovými bodlinkami dopadajícími na mou hlavu znělo: to snad není pravda, to mi nikdo neuvěří, ona si se mnou jen hraje. Ale já se cítil jak před bohatě prostřeným stolem, jako tehdy, když jsem si koupil uzenku za první vydělané peníze. Je tak krásná a tak sama, vypadá tak nevinně, třeba se opravdu chce jen se mnou napít, o nic jiného jí nejde, nudí se. Zavřel jsem vodu a bál se vystoupit z vany, třeba je to jen nějaký vtip znuděné milenky, a když dáš najevo, že by sis dal říct, bože, ani mi říkat nemusí, začne křičet, seběhnou se lidi… A co když přece jen… Nikdy jsem to ještě nedělal, co když to ani nedokážu…

Byl jsem do ní zamilovaný ještě před tím, než jsem otevřel dveře koupelny a vstoupil do místnosti s tlumeným světlem zatažených závěsů. Kde je, já ji nevidím… zpanikařil jsem, a ona jen tiše zavrněla z bělostné postele, která svítila v šeru pokoje. Pokrývky se válely na zemi, na širokém lůžku svítilo hedvábné prostěradlo a její nahé tělo. Bez jediného chloupku, jen vlasy rozprostřené na polštáři. Ležela tam s rozhozenýma nohama, rukama si hnětla prsa, hlavu zakloněnou dozadu a stehna roztahovala dál a dál od sebe. A já viděl víc a víc, tu stále se rozevírající štěrbinu do neznáma, tělo mi zaplavila sladká vlna od hlavy až k patě a já zakřičel. Když jsem se probral, její výsměšné oči svítily společně s úšklebkem, jak pozorovala mokrou skvrnu v klíně mých pracovních kalhot.

„No, to jsi mi toho zatím moc neukázal, chlapečku, a já tobě asi moc, co?“ zavrněla. „Tak běž zase do koupelny a zkusíme to znovu. Na, napřed se napij.“

Podala mi skleničku s něčím, co praskalo a šumělo v tom vonícím šeru její ložnice. Bublinky mě zašimraly v nose.

„Omlouvám se, víte, já ještě nikdy…“

„No, to je mi jasný, že ještě nikdy, to ani Mosi takhle rychle není, když ji před ním roztáhnu. Tak šup, šup. Nezdržuj.“

Znovu ledový úder sprchy, znovu dosucha vytřít, tak je to pravda, je to ono, ale co když to zase přijde, dřív než… Opět jsem vstoupil do ložnice a opět uslyšel vrnění, raději jsem tentokrát zavřel oči, když jsem se blížil k její posteli. Položil jsem ruku na její hlaďounké tělo a ona sykla, když jsem vzal do ruky měkoučký prs, vešel se mi akorát do dlaně, jeho výběžek byl tak něžný a jemňoučký, když jsem se ho dotkl ústy a zabořil do něj nos. Vzdychala čím dál víc, já bral ty růžové výběžky do úst a laskal je jazykem a pak mne znovu zaplavila vlna sladká a děsivá a já opět vykřikl.

„No tak, to snad ne, ty nemehlo, to nemůžeš chvíli vydržet, máš štěstí, že jsi tak mlaďoučký a pěkňoučký, a jak to tak vidím v těch tvých kalhotách, i dobře vybavený. Upaluj do koupelny a už si raději ty gatě ani neoblíkej. Dej si zase studenou sprchu a na, pořádně se napij, až do dna!“

Opět bublinky v nose, opět jehličky studené vody, stál jsem pod ní a moje tělo trčelo celé a znovu. Znovu jsem vstoupil do tmavé místnosti a blížil se poslepu k posteli.

„Tak ne, uděláme to jinak!“ vyštěkla netrpělivě a chytila mě za tu část mého těla, která už dvakrát zklamala.

„Počkej, taky se napiju, na, dej si ještě, takové drahé šampaňské jsi ještě nepil, co, a ani dlouho pít nebudeš, dej si, dej si ještě. A teď na nic nesahej, strč ho tam a pořádně!“ Opět rozevřela klín a strhla mě na sebe, zkušenou rukou mě uchopila a zavedla někam, kam jsem už tak dlouho toužil proniknout. Obemknutý jejím úzkým žhavým tělem a skulinou, kterou tak rozevírala, jsem se stačil jen dvakrát pohnout v tom horkém a mazlavém klíně a znovu mě zaplavil ten úžasný pocit.

„Ach bože, no aspoň ses dostal dovnitř, ale nemůžeš takhle řvát, ještě tě uslyší sousedi a ti vědí, že Mosi tady není. Tak znovu, ještě že ti stojí na povel, třeba už to konečně dotáhneme do konce.“

Miloval jsem ji za to, co mi dávala, miloval jsem její heboučké tělo, tu skulinku bez jediného chloupku, dětskou a ženskou zároveň, ale začínal jsem si připadat jako psík, jak mě honila tam a zpět, na povel, a chtěla ze mne to jediné, nic jiného ji nezajímalo. Ale už nejsem panic, už vím, jaké ženy jsou tam uvnitř, bože, to je nádhera, teď už jí ukážu, že taky něco vydržím.

„Tak kde jsi, pojď mě dodělat, chlapečku.“

Blížil jsem se šerem k její posteli a vše bylo jak poprvé, její zakloněná hlava, drobné prsy mezi jejími prsty, roztažené nohy, uzoučká rozevírající se štěrbina… Leskla se, už nebyla tak čistá a lákavá jako předtím, ani se neutřela a mě honí pokaždé do koupelny…

„Tak pojď,“ roztáhla nohy ještě víc, „zaboř se tam pořádně, našroubuj mi ho tam, pořádně mi to udělej, ty zvíře…“

Slova padající z jejích dříve něžných úst a pohled na bílý šlem vytékající z těla mě zchladil a horkost v klíně polevila.

Rozzlobeně vykřikla: „Tak co je? Jak to, celou dobu ti ten pták trčí, a když už konečně, tak zvadne? Tak to ne, pojď sem.“

Posadila se a přitáhla mne k sobě. A vzala mě do úst, do těch jemných úst obarvených rtěnkou, ze kterých vycházejí povely generála. Její jazyk zkušeně rejdil mým klínem a já opět ucítil teplo i touhu. „No, vidíš, už ti zase pěkně stojí, tak do toho a vydrž, chlapečku, nebo začnu řvát a uvidíš, jak se všichni seběhnou, už to nemůžu vydržet, Mosi přijede kdoví kdy a mě už pěkně svrbí… dělej!“

Zařvala, když jsem do ní podruhé pronikl, její tvář se zkroutila šklebem divokého zvířete, ta něžná ústa se stala zející dírou vydávající chroptění, zběsile přirážela víc a víc. Najednou jsem dostal strach, že mě zardousí, sežere, rozsápe na kusy, jak mi zatínala ostré nehty do zad, jak mě uchopila za boky a smýkala se mnou s nadlidskou silou.

„Ještě, přidej, přiraz, tak, tak, šukej mě, šukej, vyšukej mi duši, ty hajzle, takhle mě rozparádit, drž, drž, opovaž se přestat, nebo tě zabiju, přísahám, že tě zabiju, jestli zase přestaneš…“

Najednou byla stará, tak strašně stará, zplihlé vlasy přilepené na tváři se míchaly s černou barvou steklou z nalíčených očí a její tělo se proměnilo v hada olepeného potem, byla cítit jako divoké zvíře, zmítala se a nechtěla mě pustit, a já jen držel a ona se zběsile nabodávala víc a víc. Najednou se mi vysmýkla, popadla mou hlavu a nalepila mi svůj klín na obličej: „Lízej, lízej, dělej,“ tahala mě nelítostně za vlasy a moje slzy, sliny a pot se mísily s jejími šťávami.

„Ano, ano, a teď zase dovnitř, honem,“ popadla mě a opět přitáhla do sebe. „Už jenom chvilku, bože, bože, to je neuvěřitelný…,“ a pak zařičela jako divoká kočka a znovu mne popadla za boky. Jehly jejích nehtů bolestivě bodaly do masa, ale já si nemohl pomoci, vězel jsem v jejím těle, trčel jsem proti své vůli a ona mě zarážela do sebe a najednou se jí nohy zkroutily v křeči a hluboce vydechla. „Konečně, konečně, to teda bylo…, nehejbej se!“ A já celý tepal a všechno mě bolelo a zároveň toužilo pokračovat, dál zmítat jejím tělem a vrážet se do jejího masa.

„Už dost a stačilo,“ otevřela oči, zavrněla, odstrčila mě a zmizela v koupelně.

Seděl jsem na zválené zpocené posteli a nohy se mi třásly, poškrábaná záda pálila stejně jako obličej ulepený od jejích šťáv. Najednou jsem si uvědomil, že mě ani jednou nepolíbila. Za celou tu dobu. Když vyšla ze dveří koupelny a uviděla mě sedět stále na stejném místě, obličej se jí zkřivil opovržením.

„Co tady ještě děláš? Marš zpátky na střechu, už na tebe nemám čas a ani chuť, ještě bys chtěl co, chtěl? Ale nedostaneš, padej!“

Hodila po mně kalhoty mokré v klíně, roztřesenýma rukama jsem si je natáhl a vyběhl na balkón, kde mě vší silou udeřilo vedro, nohy se mi podlamovaly slabostí a málem jsem se ani nevyškrábal zpátky k rozebrané střeše. A ona zabouchla balkónové dveře a zatáhla záclonu, která se jen zachvěla jejím smíchem.

Připadal jsem si vyždímaný a přece plný, slunce pálilo do plechů střechy a jako kyselina mi vyžíralo rány jejích nehtů, než jsem si konečně dokázal natáhnout košili zatíženou kladivem. Šel jsem k řece, oblečený jsem vstoupil do její vody zteplalé nekonečným létem a stál jsem v jejím proudu dlouho, až se večer překlopil do dusné tmy. Než jsem došel domů, byl jsem suchý a prázdný. A zlostně potřásl hlavou na vyděšené dotazy mé matky, jestli mne slunce nespálilo příliš, jestli nemám úpal, jestli nechci vodu, když už jsem nechtěl ani večeři…

Neptala se proto, že by o mě měla starost, ptala se ze strachu o peníze, o které bychom přišli, kdybych nemohl pracovat. Když jsem se na ni díval, zaplavil mě hnus. Proto si vzala souseda, aby mohla dělat to, co všechny ženy. To ona nás svým chtěním dostala do té bídy plné vlastních i nevlastních dětí.

„Nechci!“ zařval jsem a zalezl do postele, kde jsem chtěl být jen sám se sebou a svými vzpomínkami.

Další dva dny jsem pracoval na střeše, jenže závěsy velkého okna balkónu s modrými dlaždicemi byly stále zatažené. Marně jsem vyl touhou znovu se zabořit do klína té, co se za nimi ukrývala, a ukázat jí všechno, co jsem s ní dělal ve svých představách.

Třetí den, ten poslední, ve který jsem doufal, že mě opět přivolá, přijelo velké nablýskané auto, vystoupil z něj majitel mého anděla, s mohutným břichem, bledá tvář splavená potem, silné namodralé rty a rychlý krok. A ruka, kterou si držel u srdce. Svět kolem zčernal beznadějí, práci jsem skončil a už nikdy nevstoupím do ztemnělého pokoje vonícího její postelí.

Zmizel ve vile a já si nemohl pomoci, lezl jsem potichu až nad její balkón a lapal každičký zvuk za mírně pootevřenými okny. A slyšel ji, jak vrní, slyšel jsem jeho hluboký hlas, slyšel jsem, jak přede jako kočka, jak s ním žvatlá jako malá holčička, mazlivě, jak jmenuje každičkou část oblečení, kterou svléká jemu a sobě. Postel zavrzala pod jeho těžkým tělem a její sténání znělo úplně jinak než se mnou, hrané, bez opravdové vášně, kterou jsem v ní vyvolal já. Hnusilo se mi to a zároveň vzrušovalo, kalhoty zase přeplněné a pot mi stékal z čela. Tolik bych chtěl být na místě toho vypaseného lakomce, kterému jsem nasadil parohy. Tak strašně jsem toužil ještě jednou se jí dotknout, ještě jednou se zabořit do jejího měkkého těla, a bojoval s chutí vtrhnout do pokoje za těžkými závěsy, odstrčit to tlusté prase, určitě celé chlupaté, s tělem plným roztřeseného tuku, které se tiskne k jejím bělostným, hlaďoučkým oblinám a špiní je pouhým svým dotekem. Z pokoje pode mnou se ozývalo jeho supění, pak drásavý výkřik a ticho. Mrazivé ticho.

Minuty se táhly jako lepkavá míza stromů, zarachotily balkónové dveře, vyšla ven, opřela se rukama o zábradlí a stála tam, hluboké nádechy střídaly výdechy, jenom ty byly slyšet, jinak svět kolem nás ztichl, já ulevil svým napjatým nohám a taška pode mnou zaskřípala. Vyděšeně se ohlédla, obličej se jí zkřivil zlobou a strachem. A její oči se najednou podobaly hlubokým vyschlým studnám bez známky života, byly staré, prastaré a zlé. Vztekle zasyčela:

„Co tady šmíruješ, ty hajzle?“

„Ale já tady přece dodělávám střechu a…,“ dokázal jsem jen vykoktat.

„Nelži, určitě jsi natahoval uši a slintal, určitě ti z toho už aspoň hodinu stojí, chtěl bys, co? Tak to máš, chlapečku, smůlu, zavíráme krám, můžeš si ho honit někde v průjezdu, protože takový drahý zboží už nikdy nedostaneš, na takovou kundu, jako je ta moje, totiž ty nikdy mít nebudeš ani prachy, ani ptáka, stejně to ani pořádně neumíš, udělat ženský, co potřebuje, smrade! Jste všichni stejní, jenom ulepený a hladový prasata k ničemu!“

Její slova řezala, pálila a sekala do nechápajícího mozku a anděl volaný za minulých nocí se rachotivě rozpadával na maličké kousky, až z něho zbyla jen černá kupa hnoje na lesklých drahých dlaždicích. Otočila se a prošla hromadou svých slov zpátky do ložnice, dveře práskly a já se nebyl schopný pohnout, seděl jsem tam s doširoka otevřenýma očima a vyschlými ústy a z koutku oka vytekla slza, poslední slza mého mládí a definitivně rozbité nevinnosti. A pak jsem v sobě ucítil strašlivý vztek, bojoval s chutí seskočit dolů, vtrhnout do ložnice a rozbít jí ten obličej, tlouct do něho tak, až by se ta bílá maska lži změnila v rozmatlanou krvavou kaši. A já věděl, že tenhle vztek už ve mně zůstane navždy, společně s hnojem mé první lásky. Drahé prodejné děvky.

Bál jsem se pohnout, protože svaly se mi změnily na hadry a já věděl, že sebemenší pohyb mě shodí dolů. Za nějakou chvíli přijelo auto, vystoupil z něj zasmušilý muž s kufříkem a zmizel ve vile. Pak přijelo další auto s několika dalšími muži, po nějaké době vyvlekli ven mohutné tělo oblečené tak, jak naposledy vstoupilo do její ložnice. Když se snažili tu horu masa posadit na zadní sedadlo, jeden z nich se ohlédl k balkónu s modrými dlaždicemi a utrousil napůl posměšně, napůl závistivě: „Teda, taky bych chtěl takovou smrt, moc pěkná pohovka.“ Ostatní mlčeli a jen se ušklíbli. Nasoukali se do auta a se skřípěním vyrazili ven ze zahrady. Za další chvíli vyšla ona, oblečená přes spalující vedro do drahého kožichu, s několika kufříky, šofér z prvního auta vyběhl ven a se supěním je nacpal do zadku auta. Naposledy se rozhlédla a pak zdvihla hlavu. Podívala se na mě, jak tam sedím na rozpálené střeše, a já najednou dokázal zvednout ruku, výsměšně se usmát a zkroutit ústa do výrazného slova, které sice neslyšela, ale viděla. „Kurvo!“ to jsem jí naposledy řekl. Nenávist jí zkroutila tvář do podoby, jakou skutečně měla, než ji zakryla záclona rozpuštěných vlasů, nasedla do auta a práskla za sebou dveřmi. Auto potichu vyjelo z vrat vily a odvezlo s sebou ženu, která ze mě udělala vlka, co vyběhl na stezky černých lesů, vlka hledajícího další maso, do kterého by se zakousl. Jako by mi srdce sevřela ocelová obruč a já už raději necítil nic. Jenom ten hlad zůstal.

A ten hlad, který nedokázala zahnat ani její slova, protože celou tu dobu, co mi do hlavy sypala ponížení a hnus, měla rozevřený župan a její tělo, oddělené od zkřiveného obličeje, bylo stále stejně lákavé a zvoucí, mě po probděné noci donutil sáhnout do dobře ukrytých úspor a vydat se ulicí, kde pravidelně postávaly ženy v laciných kožiších, s tvářemi nabarvenými tlustou vrstvou šminek a se stejnýma očima jako vyschlé studny. Když jsem od jedné z nich odcházel, prázdný stejně jako její oči a znechucený pachem laciného masa, zařekl jsem se, že to bylo naposledy, že já si už nikdy žádné maso kupovat nebudu.

A bylo ho kolem dost, najednou mi neutíkalo, najednou se mi začalo samo nabízet. Ženy mají rády nasycené muže, muže, kteří se po nich nedívají hladově a nežebroní očima jako psi s vystouplými žebry, nějakou dobu jsem se jim vyhýbal, ale hlad mě nakonec vyhnal na stezky ulic plných žen. A já postupně zjistil, jak touží být klamány, jak nejdříve chtějí slyšet slaďoučké řeči, pak chtějí vidět odmítnutí a nezájem a nakonec přiběhnou samy jako hárající feny, jedno s jakým voříškem na ulici. Začal jsem ženami opovrhovat, za jejich hloupost, naivitu a protřelost tak divně promíchanou, začal jsem chápat, že takový prostě tenhle svět je. Založený na braní a síle, zapocené posteli nebo ukradené chvíli služek v průjezdu, válení na březích řek, tokání a chvilkách v ženském klíně. Přestane vás zajímat, jakmile ho opustíte a máte dost. Jenže jen na chvíli.

Sehnal jsem si práci v Praze a bez lítosti opustil rodinu. Byla pro mne stále větší zátěží, nezůstala v nich ani jiskra touhy po životě, jenom se ploužili v čele s mou matkou, která už neuměla nic jiného než si stěžovat na svůj bídný život. Už se mi nechtělo dál poslouchat její lamentování, cítit její strach, co bude, až se vydám do světa. Chtěl jsem od ní být co nejdál. Posílal jsem jim část svého platu, přece jen mé sestry a bratr nemohli za to, že jsem se na matku tak zlobil. Jak opojné to bylo, mít svůj pokoj jen sám pro sebe, nemuset se zpovídat, kdy přijdu a kam odcházím, jak opojný byl svět pro vlka samotáře, který si vystačil úplně sám.

Jeden můj kolega v dílně se dal na tramping. Tehdy už začínalo být líp, v ulicích ubývalo postav potácejících se hlady, my měli hodně práce a vyjíždění za město, do čisté a ničím nezkažené přírody se stalo módou, všichni potřebovali před něčím uniknout. Tam, mezi muži spícími v dřevěných srubech, u ohňů vonících smolnatým dřevem, jsme si hráli, že jsme něco jiného, že jsme tvrdí zálesáci, kteří nehrbí celý týden záda pod křikem nějakého šéfa, předstírali jsme, že jsme chlapi, kteří se uživí kácením stromů a lovem divoké zvěře, a kolem nás se šikují indiáni. A také se zpívalo za doprovodu kytary a já se na ni nakonec naučil hrát. Zjistil jsem totiž dvě věci. Když jsem probíral struny prsty ztvrdlými mozoly, praskaly obruče kolem mého srdce, jako by do něj alespoň tenkou škvírkou vnikalo něco, co mi nemohlo uškodit, jako by se mé srdce zase na chvíli stalo srdcem lidským. Při společném zpěvu jsem cítil lásku ke všem, kteří seděli kolem ohně ve flanelových košilích, se šátky kolem hrdel, cítil jsem poprvé v životě sounáležitost s ostatními a ty sladké tóny písní o přátelství a tekoucích vodách, o tvrdém životě mužů, odnášely vše, co mi zaneslo tělo a mysl špínou.

„V Jokohamě v přístavu, kde noc vládne tmou, loučil se tam námořník se svou dívenkou a Japonečce malé slzičky stékají, když jeho rety rudé slova lásky šeptají…“

Šlo mi to, zpíval jsem rád a snadno si zapamatoval tóny a slova všech nových písní, stačilo mi je jen zaslechnout a mohl jsem je ostatním zahrát a sklízet jejich uznání. Proto mě s sebou rádi brali, i když mi říkali Vlk, tehdy měl přezdívku každý a já ji dostal, aniž jsem si o ni řekl. A když jsme se občas scházívali v Praze, o letních večerech na břehu Vltavy, chodívala mezi nás i děvčata a to byl ten druhý důvod, proč jsem tak rád zpíval. V jejich očích jsem viděl obdiv a zalíbení, myslely si totiž, že jsem takový, jaký je můj hlas a slova písní, které se nesou černajícím se večerem spolu s kouřem plápolajícího ohně k nebi plnému hvězd nad Prahou. A tak jsem k nim i těmi slovy mluvíval, mé řeči u vltavských splavů byly plné přátelství, cti a hrdosti, ony pak tak pěkně tály a tiskly se k mé mužné hrudi. Jenže jsem se párkrát spletl a od ohně si odvedl tu nepravou, o kterou měl zájem už někdo jiný, oči mých lesních kamarádů pomalu tvrdly a já si uvědomil, že už mě tak často nezvou.

Takže jsem raději lovil v jiných vodách a na jiných stezkách města podobného divokému lesu. Zvěře bylo dost a sama mi padala do pastí. Špína, kterou mi do mysli a vnitřností zasel ten prodejný vídeňský anděl, byla varovným světlem, které začínalo blikat v okamžiku, kdy se má oběť projevila jako příliš zkušená, ve chvílích, kdy jsem zjistil, že já sám jsem byl uloven. To jsem pak příliš brzy končil, jen sklízel jejich nevrlost a posměch. A stále více mě zajímaly jen ty hebounké, nezkušené dívenky, které nevěděly kam s očima, když se jim do nich zabořil pohled plný dobře ukrytého hladu. Jak na ně zabírala slova mých písní převyprávěná do prózy, jak na ně zabíraly moje, od jiných odkoukané, způsoby těch pravých mužů a milovníků ze stříbrných pláten, pak ani nevěděly, co se s nimi děje, najednou bylo po všem a já odcházel se zraněným pohledem plným rozčarování nad jejich snadným podlehnutím. Ó, jak mne zklamaly, že mě přinutily jim vyhovět, jak medové jsem vedl řeči a bavil se jejich studem, jak jsem se uvnitř smál a nechal se přemluvit, abych přišel alespoň ještě jednou. A pak jsem je rád ponechával ostatním, ať si užijí s pokaženým zbožím.

U ohňů jsem začal být zase oblíbený, protože jsem nechával dívky a sestry svých kamarádů na pokoji, tvářil se ctnostně a mluvil o tom, jak hledám jedinou lásku svého života, protože ta první mě tak zklamala. Až mi bylo sebe samotného místy líto, uvnitř jsem se smál jejich účastným pohledům a jen občas jsem měl pocit, že vlastně mluvím upřímně. Začínal jsem závidět svým kamarádům ženy, které měly oči jen pro ně, jak se držívali za ruce a usmívali se na sebe v záři červených plamenů, záviděl jsem jim ten neurčitý opar, který se vznášel kolem nich a nepatřil nikomu jinému. Byli spolu šťastní a jeden viděl jen toho druhého. Cítil jsem někde hluboko v břiše, že mají něco, co já vůbec neznám a co musí být krásné. Jak já jim záviděl, záviděl jsem jim tak, že jen jsem zase nasál do nozder ten pach zamilovaných lidí, chtělo se mi řvát a tlouct je po tvářích. Jak jen to dělají ti muži, kteří to se ženami nikdy neuměli a najednou mají všechno, všechno, co svět dává a nelze mu to ukrást? Začala mě nudit snadná vítězství a toužil jsem stále více být obklopen stejným oparem lásky vznášejícím se kolem opravdu zamilovaných dvojic, toužil jsem zažít něco jiného, třeba bych začal konečně zase cítit a hlas v mé hlavě, našeptávající škodolibá slova pokaždé, když jsem viděl čistou radost, velkorysost, čisté přátelství, mi najednou začal vadit. Nevěř jim, to oni jen tak dělají, hrají si na něco, co není…, šeptával. Nechtěl jsem ho slyšet, najednou jsem chtěl, aby svět byl opravdu takový, jaký byl v mých písních odnášených proudem řek. Třeba opravdu jen já nejsem schopen nic cítit a ostatní cítí, ostatním tluče srdce a mají něco, co já nemám. A budu někdy mít?

A tak jsem jednou u ohně zůstal sedět sám v noci plné šumění lesa a praskání dohořívajících polen, všichni už zalehli, z některých chat se ozývalo chrápání a z jiných marně dušené vzdechy. Tmou se ke mně blížily těžké kroky. Byl to Šaman, tak jsme mu říkali, byl z nás nejstarší a nejzkušenější, vyzařoval jakousi přirozenou autoritu a všichni se vždy snažili sedět k němu co nejblíže. I já si vedle něj připadal jako pes, co se lísá ke svému pánovi a vrtí usilovně ocasem. Až jsem ho občas nenáviděl za to, jak mi v jeho přítomnosti stoupá cosi teplého do hrudi a plní mě touhou být lepším člověkem.

„Proč nespíš, Vlku?“ zeptal se tiše. Podíval jsem se na něj a v jeho očích spatřil odpověď na otázku, kterou jsem ještě ani nestihl vyslovit. Mohl mlčet a vy jste stejně slyšeli jeho slova. Přihodil poleno na oheň a ubalil si cigaretu.

„Máš za sebou asi hodně těžkej život, co? Ale kdo nemá? Rodíme se tam, kam máme a kam potřebujeme. A někoho to zatvrdí a z někoho zas udělá citlivějšího. Ale nikdy nemůžeme dostat to, co nemáme sami, a nejde jenom pořád brát a nic nedávat. A ty teď stojíš na rozcestí, můžeš se stát lepším, ale taky můžeš zůstat Vlkem. I když vlastně opravdoví vlci, chudáci, nemůžou za to, jak my je vidíme kvůli Červený karkulce. Nedávno jsem o nich četl knihu, jsou to ohromně chytrý a plachý zvířata a ve smečce se k sobě ve skutečnosti chovají líp než někteří lidé ke svým nejbližším… My si tady žijeme v představách života v lesích a za našima hranicema se přitom začínají dít věci, který se mi vůbec, ale vůbec nelíbí.“

Mohutně potáhl a zadíval se do ohně. Jeho slova jako by byla klíčem ke všemu tomu zmatku, který mě už nějakou dobu pronásledoval a nutil přešlapovat. A překvapilo mě, že mluví o politice. Měli jsme nepsané pravidlo, že o politice se mluvit nesmí, protože z toho vždy byly sváry a zuřivé hádky, které ani pivo nespláchlo. Jak se za námi zavřel les, zmizel svět, který jsme nechávali za sebou. Asi skutečně uměl číst myšlenky, protože mi odpověděl:

„Můžeme si stokrát říkat, že se to, co se děje, nikoho z nás netýká, že je to věc tamtěch nahoře, ale jestli bude zase válka, bude se nás to týkat setsakramentsky všech a já se opravdu začínám bát. Tahle bude mnohem horší a budou se dít věci, který si ani nedokážeme představit. Stačí číst mezi řádky v novinách, co ten šílenec v Německu vykřikuje… Z nás všech se stanou vlci, kteří bez smečky nepřežijou, pamatuj si to, jedině rodina a ti nejbližší, ti nám pomůžou… No, necháme toho, je krásná noc, proč si ji kazit,“ stočil si kabát pod hlavu, natáhl se vedle ohně a usnul. Seděl jsem vedle něj jako jeho hlídací pes, poslouchal zvuky lesa, jen občas rušené chrápáním z chat, až do rána zůstal bdělý, hlavou mi vířily vzpomínky a obrazy mých činů a já se rozhodl, že se změním. Že chci být takový jako ostatní, že si najdu ženu, která ke mně bude vzhlížet tak, jako ženy mých kamarádů vzhlížejí k jejich tvářím, se kterou budu sedět u ohně a nebudu muset závidět. Cítil jsem, že se můžu stát lepším, člověkem, kterému bude tlouct srdce v hrudi, a přitom zůstat silný a držet život ve svých rukou, pevně a hrdě. Tak jsem se začal rozhlížet po ženě, která mi k tomu pomůže. A potkal jsem Drahu.

Jeden z jejích bratrů ji přivedl na další z našich srazů, šířila kolem sebe vůni malého zvířátka zvědavého na vše, co život přináší. Nevinná a čistá, taková, kterou bych dříve využil jako ty před ní, ale já byl rozhodnutý přestat se svým lovem, krotil jsem se, jak jen to šlo. Nakonec jsem zjistil, že je ještě mladší, než jsem předpokládal, v její tváři bylo něco divokého a z jejích zelených očí nad širokými vystouplými lícními kostmi občas problesklo stáří netušené u tak mladého děvčete. Dívala se na mě důvěřivě a ještě dětsky, přestože už tehdy bylo poznat, že má v sobě oheň, který jen čeká na ruku, co ho zapálí. Když nás nějakou dobu vídali spolu, kamarádi se smáli: „Tak sis, Vlku, našel opravdovou squaw, vypadá, že mezi nás zapadne, ta indiánská žena.“ Divoké zvířátko ukryté v ní se začínalo projevovat, její polibky občas ukradené v přítmí byly žhavé a hladové, ale já se stále držel na uzdě. Bavilo mě být učitelem, který si ji vychovává sám pro sebe, hltala moje slova, její oči blýskaly údivem nad mou zkušeností a moudrostí, těšila se jak malé dítě, až ji zase odměním objetím ve stínu stromů. Jenže její rodiče začínali být zvědaví, takže mě přivedla k nim domů.

Byla z jedenácti dětí, a když její nejstarší bratr a sestra umřeli, přestěhovali se odněkud ze Slovácka do Prahy. Matka se prý z toho nikdy nevzpamatovala a změnila se. Otec zdědil zelinářskou zahradu a většina z nich už pracovala, takže se neměli špatně. Polovina jejích sourozenců byla světlovlasá a polovina tmavá, se snědší pletí a bohatými černými vlasy a všichni měli zelené oči. Obzvlášť ženy a dívky měly oči různých odstínů zelené se žlutou linkou kolem panenek a ve všech bylo jakési tajemství, které dráždilo. Smutek, kterým je nakazila jejich matka, tajemství ukryté za někdy příliš upřeným pohledem, který vám pronikal až pod kůži. Otec byl naopak bodrý muž, rád se občas napil víc, než bylo zdrávo, a pak prý bývalo doma veselo tak, že museli ze světnice skákat oknem, jak ho bylo všude plno. Ale její matka, ta se mi nelíbila. Když mi poprvé při představování pohlédla do očí, její předem nastavený úsměv, který jako by k ní vůbec nepatřil, zmizel setřený úlekem. Seděla pak celou dobu tiše za stolem, hlavu ovázanou šátkem, děvčata pobíhala kolem kamen a stolu, jí stačilo se jen podívat a hned se vše dělo podle jen jemného naznačení obočím. Upřeně mě pozorovala zelenýma očima ve snědé tváři a ty oči na můj vkus věděly a viděly příliš mnoho. Připomínala mi staré cikánky na tržištích, co tam sedí a vykládají karty nebo hádají z ruky. Podobný pohled měla i ona, cítil jsem se pod ním nejistý, byl jako ty paprsky, kterými vás v nemocnici prosvítí, když si zlomíte nohu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

I.

Jak jsem se stal vlkem

II.

III.

IV.