(ukázka)

Copyright © Mark Dawson 2014

Translation © Jan Mrlík 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Osoby a události popisované v této knize jsou dílem autorské fikce

a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať živými či mrtvými,

je čistě náhodná.

Z anglického originálu GHOSTS

přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-988-0 (ePub)

ISBN 978-80-7466-989-7 (mobi)

Paní D a FD.

Se zvláštním poděkováním

Martě Hayesové a Chrisi Orrickovi.

ČÁST PRVNÍ

Londýn

Před osmi lety

KAPITOLA PRVNÍ

U chodníku stála zaparkovaná dodávka. Bílý renault byl upraven tak, aby vypadal jako jedno ze servisních vozidel firmy Virgin Media. Parkoval na křižovatce Upper Ground a Rennie Street. Místo bylo pečlivě zvoleno – umožňovalo výborný výhled na vchod restaurace v přízemí Oxo Tower na jižním nábřeží Temže. Vnitřní prostor dodávky prošel důkladnou úpravou. Po pravé straně vozu byla zabudovaná konzola s monitory zobrazujícími záběry z citlivé barevné kamery na střeše. Nad střechu vykukoval také periskop otočný o 360 stupňů, který bylo možné podle potřeby vysunout nebo zasunout, a střecha nesla i řadu rozmanitých záznamových zařízení, dvoupásmovou rádiovou anténu a mikrovlnný přijímač. Pro dva muže, kteří se nacházeli v nákladním prostoru dodávky, zde bylo poněkud těsno. Ale zpravodajský důstojník, jenž obsluhoval technické vybavení, brzy zapomněl na nepohodlí. Sáhl na ovládací prvky a zvolil odlišný vstup videosignálu: už přede dvěma týdny se napíchli na bezpečnostní systém ambasády, takže měl přístup ke všem zdrojům signálu z tohoto systému, včetně souboru vnějších bezpečnostních kamer. Monitor zamrkal a potom nabídl záběr z bezpečnostní kamery namontované na budově. Viděl na něm zaparkovaný velký Mercedes S280, ale jinak nic dalšího.

Druhý muž seděl těsně vedle technika a přes rameno se díval, co dělá. Trápila ho úzkost a dobře věděl, že z něho tíseň doslova vyzařuje. „Změňte záběr,“ řekl napjatě. „Vraťte se dovnitř.“

Technik udělal, co mu bylo řečeno, a přepnul na pohled do nitra restaurace. Cíle se stále zdržovaly v hlavní místnosti a pomalu dojídaly zákusek. První cíl byl otočený obličejem od kamery, ale i tak jej bylo poznat. Druhý cíl si pohrával s nezapálenou cigaretou a otáčel jí v prstech. Druhý muž pozoroval záběr na monitoru. Zdálo se, že oběd se už konečně chýlí k závěru. Oba cíle se brzy zvednou k odchodu.

„Skupino,“ řekl druhý muž do mikrofonu náhlavní soupravy. „Tady Řídící. Kontrola spojení.“

„Rozumím, Řídící, tady Jednička. Síla deset.“

„Osmička, také síla deset.“

„Dvanáctka, rozumím.“

„Desítka, síla deset.“

„Jedenáctka, tady totéž. Síla deset.“

„Pětka, u mě je to stejné.“

„Jedenáctko, co vidíš?“

Agent s kódovým označením Jedenáct stál u baru, vychutnával drink a čekal na volný stůl. Jmenoval se Duffy a ještě nedávno sloužil u Special Boat Service. Řídící viděl na záběru kamery, jak se agent odvrátil od zájmové dvojice a zvedl ruku k ústům. „Končí,“ řekl tiše a téměř nezřetelně do mikrofonu ukrytého pod řemínkem hodinek. „Vrchní se jich zrovna ptal, jestli si dají kávu, ale odmítli. Už to bude.“

Řídící operace se usadil pohodlněji a spokojeně přihlížel. Jen velmi málo lidí vědělo, jak se jmenuje. Byl dobře oblečený, jako vždy, v bleděmodré košili, k níž si pečlivě vybral vhodné šle. V pravé ruce držel brýle a jednou nožičkou si bezmyšlenkovitě poklepával na rty. Skupině Patnáct velel nepřetržitě už několik měsíců, ale tohle byla první operace, kterou řídil přímo v terénu. Povahou náležel spíš mezi kancelářské typy. Dával přednost tomu, aby tahal za nitky jako neviditelná ruka ukrytá ve stínech. Pán loutek. Tato operace však pro něho měla osobní význam a chtěl být blízko dění. Nejraději by čichal kouř střelby, kdyby to bylo možné. Uvítal by, kdyby mohl osobně zmáčknout spoušť.

Přihlížet celé akci však byla přijatelná náhradní alternativa.

Restaurace byla exkluzivní a drahá. Stěnu obrácenou k řece tvořila obrovská skleněná plocha, v níž byly vsazeny dveře na terasu. Nabízel se odtud úžasný výhled a Řídící po několika obědech, které tu absolvoval, dobře věděl, že se tu i výborně vaří. Pronikavé sluneční paprsky se odrazily od hodinek, které měla žena označovaná jako první cíl na zápěstí, a od diamantových náušnic, za které musela utratit hotové jmění. Řídící ji pozoroval a cítil zahořklou pachuť. Představil mu ji jejich společný íránský známý. Řekla mu, že se jmenuje Alexandra Kuzněcovová. Teď už věděl, že její skutečné jméno zní Anastasia Ivanovna Semenková, a v žádném případě není podnikatelka v oboru chemického průmyslu, nýbrž agentka ve službě ruské Federální služby bezpečnosti. Čtyřicítku už měla za sebou, ale investovala do kosmetické plastické chirurgie a výsledkem bylo, že by si bez problémů mohla ubrat i patnáct let. Řídícímu připadala atraktivní a užíval si její flirtování pokaždé, kdy se setkali.

A proto, říkal si, je její zrada tím horší.

Řídící upíral pohled na obrazovku a přemýšlel o horečném průběhu posledních tří dnů. Právě tak dlouho tuto operaci plánoval. Byla to doba zoufale nedostatečná, zvlášť na podnik tak delikátní, ale role, do které se Semenková převtělila, z ní dělala cosi jako světoběžníka, a bylo velmi obtížné odhadnout dostatečně přesně její pracovní program, protože měla ve zvyku měnit své plány během okamžiku. Právě se vrátila z obchodního jednání v Saúdské Arábii. Řídící dostal zelenou, aby akci provedl, až když bylo potvrzeno, že se před návratem do Moskvy zastaví v Londýně. Svolal své agenty a seznámil je s úkolem. Řídící detailně probral přesný plán operace a přitom se cítil sám se sebou spokojený. Vymyslel akci natolik dobrou, jak to jen bylo v omezeném čase možné.

Druhý cíl se smál něčemu, co Semenková zrovna řekla. Řídící zaměřil pozornost na něho. Tento muž mladšího středního věku se představil jako Andrej Dragunov, ale to také byla lež. Ve skutečnosti šlo o Pašu Ščerbatova, dlouholetého agenta ruské KGB, vyzvědače do morku kostí. Od pádu Berlínské zdi postupně soustředil ve svých rukou velký vliv u zahraniční ruské rozvědky SVR, která se stala následníkem jeho notoricky známého předchozího zaměstnavatele, a v ruské tajné službě zastával vyšší operační funkci. Bezesporu obtížný protivník.

Semenková s širokým úsměvem stiskla vrchnímu ruku. Pak ona i její partner vstali, peníze nechali ležet na stole a zamířili průchodem ke vstupní hale.

„DOLAR a SNÍH jsou v pohybu,“ hlásil Řídící. „Buďte v pohotovosti.“

Ščerbatovovi zazvonil mobil. Zastavil se a přiložil telefon k uchu. Semenková také zůstala stát, aby na něho počkala. Řídící zíral na záběry ukradené z bezpečnostní kamery a přál si, aby mohl Ščerbatovovi odezírat ze rtů, ale bylo to beznadějné – viděl ho ze špatného úhlu a kvalita záběru byla nedostatečná. Tak se mohl jen zamračeně dívat. Ščerbatov vrátil s úsměvem telefon do kapsy a promluvil na Semenkovou. Řídící doufal, že se jejich plány nijak nezměnily. Tím by vznikl náramný zmatek.

„Řídící Jedničce a Dvanáctce,“ řekl do mikrofonu. „Jsou v pohybu.“

„Jednička Řídícímu. Rozumím.“

Řídící se díval, jak Semenková se Ščerbatovem míří k východu. Prošli přímo pod kamerou a ztratili se ze záběru. „Drž je v obraze,“ řekl Řídící. Technik zadal příkaz a přepnul pohled na další kameru. Ta se nacházela ve výtahu a ukázala otevírající se dveře, jimiž ti dva vstoupili do kabiny. Ščerbatov stiskl knoflík do přízemí. Obraz se maličko zachvěl – to se dal výtah do pohybu.

„Cíle jsou ve výtahu,“ hlásil Řídící. „Jedničko, Dvanáctko, připravte se.“

„Jednička. Rozumím.“

Technik se pootočil v židli a na sousední monitor převedl jiný záběr. Tato kamera nabízela širokoúhlý pohled na ulici před restaurací. Řídící zahlédl Ščerbatovova řidiče. Byl to velký chlap, silný, s plešatící hlavou. Věděli, že sloužil u zvláštních jednotek Specnaz a určitě bude ozbrojený. Na očích měl brýle bez rámečku, oblečený byl v tmavém obleku s rozhalenkou. Řídící ho sledoval, jak vystoupil ze stínu, odhodil cigaretu na zem a šlápl na ni.

Výtah zastavil a dveře se otevřely.

V záběru se jako první objevila Semenková a sebevědomě kráčela k mercedesu. Za ní následoval Ščerbatov s telefonem znovu přiloženým k uchu. Řidič otevřel zadní dveře vozu, a když pasažéři vklouzli dovnitř, otevřel dveře u řidiče a sedl za volant.

Nastartoval motor. Řídící viděl, jak z výfuku vyletěl obláček spalin.

Mercedes kousek couvl, otočil se a rychle odjížděl.

„Cíle jsou ve hře,“ oznámil Řídící.

KAPITOLA DRUHÁ

Beatrix Roseová seděla v sedle motocyklu Kawasaki zaparkovaného na Rennie Street. Štít přilby měla zvednutý a do tváře jí vanul čerstvý vítr. Jakmile operace přešla do finální fáze, pocítila příliv adrenalinu. Byla ovšem profesionálka s mnohaletými zkušenostmi, příliš dobrá profesionálka, než aby připustila, že kvůli vzrušení podá slabší výkon, než bude zapotřebí. Naslouchala drmolení komunikace ze sluchátka vysílačky zasunutého v uchu, zejména podrobný komentář k pohybu mercedesu, který od zadního traktu restaurace vyjel na ulici Upper Ground. Naučila se místopis této části Londýna nazpaměť, napřed s pomocí mapy a potom, během dopoledne, tříhodinovým pečlivým průzkumem, jímž si uložila do paměti všechno potřebné. Věřila, že je natolik připravená, jak je třeba.

„Zahýbají na východ, směrem k mostu,“ oznámil Řídící.

Vedle Beatrix stál druhý motocykl. Agent sedící za jeho řídítky byl nervózní, přestože odsloužil dlouhou dobu v armádě a potom v SAS. Měl skvělý služební záznam včetně jedné mise za frontou během druhé války v Iráku, kterou zvládl na výbornou. Ovšem bojovat v bitvě ve válce, kde jsou dána jasná pravidla konfliktu a jeho výsledek je často předkládán veřejnosti, je jedna věc, a něco docela jiného je podílet se na utajené operaci v rozporu se zákonem, jako je tahle, bez záloh a bez průzkumu, a s jistou pravděpodobností, že pokud to nedopadne dobře, člověk skončí v base, nebo i hůř. Motocyklista vedle ní měl stejně jako ona zvednutý štít na přilbě, ale zatímco ona byla soustředěná a připravená k akci, tvář jejího partnera byla spíš popelavá.

„Miltone!“ zavolala na něho.

Nereagoval.

„Miltone!“

Obrátil se k ní obličejem.

„Jsi v pořádku?“

„Dobrý,“ odpověděl.

„Ale vypadáš, jako by se ti mělo udělat zle.“

„Jsem v pořádku.“

„Vzpomeň si na svůj výcvik. Už jsi zvládl obtížnější věci než tohle.“

Přikývl.

Beatrix Roseová byla Jednička, nejstarší agent z celé Skupiny. Na druhém motocyklu seděl John Milton, číslo Dvanáct. Skupinu tvořil malý tým přísně vybíraných lidí. Dvanáct osob. Milton byl služebně nejmladší, a za to, že seděl vedle ní, měl co děkovat i jejímu vlivu. Čtyřku, hašteřivého Irčana, který před příchodem ke Skupině sloužil u Special Boat Service, před půl rokem zabili v přestřelce se sympatizanty al-Káidy v Jemenu. Řídící vytipoval deset možných náhradníků, kteří by mohli zaplnit mezeru ve Skupině, a úkol vybrat z nich toho nejslibnějšího svěřil právě Jedničce. Se všemi vedla pohovory a pak osobně dohlížela během víkendu na jejich prověrku, během níž se počet adeptů postupně po jednom ořezával, až zůstal Milton jako poslední. Beatrix věděla už před zahájením testů, že to tak dopadne. Jeho velící důstojníci ho popisovali jako skvělého, odvážného a obětavého vojáka. Mluvili o jeho ocelové odhodlanosti a neúchylném soustředění na splnění uloženého úkolu. Nepřipustil, aby mu něco stálo v cestě. To všechno také při testech ukázal. S tak slibným adeptem ještě nepracovala, přičemž jako číslo Jedna proškolovala už dva muže a dvě ženy, kteří nahrazovali padlé příslušníky Skupiny. Na tato čtyři místa se hlásilo víc než tři sta uchazečů a Milton byl lepší než všichni ostatní.

„Támhle jedou,“ křikla na něho.

Mercedes se vynořil za rohem a zamířil jejich směrem. Beatrix zaklapla štít přilby a vytúrovala motor. Milton udělal totéž, pořádně přidal plyn, a když je mercedes míjel, zaklapl štít a vyjel na vozovku.

„Jednička pro Řídícího,“ ohlásila se Beatrix.

„Do toho, Jedničko.“

„Sledujeme je.“

KAPITOLA TŘETÍ

„Řídící Jedničce. Rozumím.“

Řídící své agenty rozmístil velmi pečlivě a promyšleně: Jednička a Dvanáctka čekali východně od restaurace na Rennie Street, Pětka a Osmička seděli ve druhé dodávce, která stála s motorem běžícím na volnoběh na Southwark Street. Desítka na třetím motocyklu byla připravená na Stamford Street pro případ, že by cíle místo na východ zamířily na západ, a Jedenáctka cíle sledovala přímo v restauraci. Byl přesvědčen, že se pojistil pro všechny možné eventuality.

Řidič jeho vozidla nastartoval a zařadil se do proudu dopravy směřující k severu. Mercedes se jim ztratil z dohledu, ale Jednička hlásila, kudy se pohybuje, takže nebyl problém vůz sledovat.

Řídící otáčel snubním prstenem na levé ruce. Navzdory spokojenosti s přípravou akce ho neopouštěla nervozita. Dnes musí všechno dokonale klapnout. Tato operace probíhá zcela mimo rámec běžných akcí. Obyčejně dostával spisy s podrobnostmi o cílech buď z MI5, nebo z MI6, ale tentokrát to bylo jinak. Ani jeden z těchto úřadů akci neposvětil, takže kdyby se něco zadrhlo, musel počítat s ještě menší ochranou než obvykle. Nejen že šlo o neoficiální činnost, protože všechno, co Skupina dělala, bylo neoficiální, ale navíc šlo o jeho ryze osobní záležitost.

Ani jeden z agentů o tom neměl tušení. Podvedl je.

„Řídící pro Jedničku. Hlášení.“

„Cíl čeká na křižovatce u Blackfriarského mostu.“

Řídící znal jejich program pro celý zbytek dne. Semenková a Ščerbatov jeli na schůzku.

Podle toho, co bylo domluveno, mělo jít o schůzku s ním.

Tuhle domluvu ovšem Řídící nehodlal dodržet.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Jakmile mercedes odbočil k Blackfriarskému mostu, zrychlil, protože se zrovna dostal do malé proluky v proudu dopravy. Beatrix také přidala plyn a následovala mercedes ve skrytu za několika auty. Podle dosažitelných informací měla žena, kterou znala jen jako DOLAR, schůzku s kontaktem na Viktoriině nábřeží; zdálo se, že zpravodajské informace byly přesné.

Beatrix udržovala za sledovaným vozem odstup mezi padesáti a sto metry a Milton se držel dalších dvacet metrů za ní. Jak se postupně propracovávali k řece, neustále komentovala dění. „Severní konec mostu…, odbočujeme… na nábřeží, míříme na západ…, míjíme Blackfriarské molo…, blížíme se k mostu Waterloo a sledujeme řeku na jih.“

Když dojeli k Victoria Embankment Gardens, dostali se do kolony. Beatrix téměř zastavila a schovala se za autobusem, který brblal na volnoběh přímo naproti Kleopatřinu obelisku. Skrz okna autobusu viděla sledovaný mercedes, za nímž se v pozadí tyčila budova parlamentu.

„Jednička pro Řídícího. Čekáme na semaforech na molu Embankment.“

„Potvrzuji,“ odpověděl Řídící. „Budou pokračovat jižním směrem.“

„Rozumím.“ Světla na semaforu se změnila, čekající vozidla se dala do pohybu a poslední chodci na přechodu se pustili do okázalého poklusu, aby uhnuli z cesty. „Zrychluje směrem k Hungerfordskému mostu.“

Vytočila motor do obrátek a prudce se rozjela, protože nehodlala dopustit, aby uvázla na křižovatce, kdyby zase padla červená.

Ve sluchátku jí znovu zapraskal hlas: „Řídící celé Skupině. Tohle je stejně vhodné místo jako kterékoli jiné. Pětko?“

„Na místě,“ ohlásilo se číslo Pět.

„Pětka, Jednička a Dvanáctka. Připravte se. Jdeme na to.“

Beatrix sledovala vývoj akce: bílá dodávka, nikoli nepodobná té, z níž Řídící koordinoval akci, ujížděla po Whitehallu souběžně s nimi. Z Richmond Terrace se však zařízla do proudu vozidel a zablokovala mercedesu cestu. Za volantem sedělo číslo Osm – Oliver Spenser. Vedle něho seděla Pětka – Lydia Chisholmová. Oba agenti byli vyzbrojeni automaty SA80, ale podle plánu nemělo být jejich použití nutné.

Beatrix přibrzdila na čtyřicet, pak na třicet kilometrů v hodině. „Jednička Řídícímu. Zastavují.“

„Řídící Jedničce a Dvanáctce. Máte svolení. Vytáhněte je ven.“

Beatrix opatrně s motocyklem manévrovala mezi čekajícími auty – červeným peugeotem, špinavě šedým volvem a double-deckerem s nezastřešeným horním podlažím, určeným pro turistické vyhlídkové jízdy. Mercedes trčel před autobusem a cestu vpřed mu blokovala dodávka. Beatrix dojela až k vozu a pravou nohou zastavila těžký motocykl. Milton zastavil těsně za ní. Ani jeden nepromluvili; nebylo to nutné, protože v této fázi plnění plánu zasahovali výlučně na základě svých instinktů. Beatrix rychle zkontrolovala nejbližší okolí: vnitřní pruh byl těsně vedle mercedesu momentálně volný, chodník za ním byl prázdný a dál už se rozprostíral široký tok Temže.

Není nutné se starat o to, že by se do ohně palby mohli dostat nějací civilisté.

Beatrix pustila řídítka a rozepnula zdrhovadlo kožené bundy. Pod ní měla na popruhu samopal Heckler & Koch UMP. Levou rukou uchopila přední pažbičku, zamířila na mercedes a stiskla spoušť.

Okno se roztříštilo a střepy vyprskly na silnici jako hrsti diamantů.

Milton měl udělat totéž, ale zarazil se.

Beatrix si toho všimla, ale neměla čas ho pobídnout do akce. Byla naprostá profesionálka. Přestože se jí samopal v rukou zmítal, mířila tak, že všechny střely směřovaly do kabiny mercedesu. Zbraň vyplivla během chviličky kulky ze všech třiceti nábojů, co jich bylo v zásobníku, a všechny prošly prostřeleným oknem.

Řidič nějak dokázal zařadit rychlost a mercedes sebou trhl kupředu, ale i on musel dostat nějaký zásah, protože nedokázal vůz ovládat. Narazil s ním do dodávky, náraz ho odmrštil na druhou stranu vozovky, prosmýkl se přes vnitřní pruh a zadní část vozu poskakovala ze strany na stranu, dokud se auto nezaklínilo mezi strom a stožár pouličního osvětlení. Rozezněl se klakson a vydával dlouhý, neměnný tón. Vozidlo urazilo jen nějakých šest metrů, ale Beatrix se ztratilo z dohledu.

„Miltone!“

Došla jí munice a on byl z celé Skupiny nejblíž.

„Miltone! Hejbni sebou!“

Pořád ještě seděl na motocyklu, ztuhlý jako rampouch.

Otevřela se zadní dvířka mercedesu a z nich vypadl SNÍH. Po divokém manévru neovládaného auta se před Beatrix skryl za křídlo otevřených dvířek nehybného vozu.

„Miltone! SNÍH utíká!“

„Vidím,“ odpověděl Milton, ale v jeho hlase zaslechla nejistotu. Zůstával nehybný jako mrtvola, s čímž Beatrix nepočítala. Vyhodila ze zbraně prázdný zásobník a zarazila do ní plný. Koutkem oka zaregistrovala, že Milton sesedá z motorky a vytahuje vlastní samopal.

Beatrix postavila svůj motocykl na stojánek. Všude kolem panoval příšerný rámus: pořád vřeštěl klakson mercedesu, turisté na horní palubě dvoupatrového autobusu – kteří měli na celou akci nerušený výhled – ječeli strachy a tlačili se na opačnou stranu vozu a z dálky se ozývalo kvílení sirény. Příliš brzy, ne? Možná, ale byla to pobídka v nejvyšší čas; podle plánu měli na únik jen několik vteřin.

Přistoupila k autu s namířenou zbraní v pevné ruce.

Uvnitř spatřila hotová jatka. Řidič visel zhroucený dopředu a jeho krev pocákala zubaté zbytky čelního skla, které stále visely v rámu. Celou vahou mocného hrudníku ležel na volantu a tiskl klakson. DOLAR ležela opřená o dvířka a stopy vstřelů ji prošívaly od ramene do krku a do hlavy. Vlasy měla slepené krví a vyhřezlým mozkem. Beatrix přistoupila k vozu a vypálila dvě krátké dávky – jednu na řidiče a druhou na DOLAR. Pokračovala v chůzi a z hlavně samopalu, který stále držela před sebou, se kouřilo. Nevnímala hluk, který se ozýval kolem ní, ale velmi pozorně sledovala časomíru, která jí tikala v hlavě. Muž ani žena se nehýbali. Nahlédla okénkem vedle řidiče do vozu a všimla si diplomatického kufříku ležícího na sedadle spolujezdce. V plánu nebylo žádné shromažďování zpravodajských informací, ale měla v sobě hluboce zakořeněnou praxi ze stovky podobných akcí, takže vůz rychle oběhla, otevřela dvířka u spolujezdce a kufřík sebrala.

„Řídící Jedničce,“ zapraskal jí hlas ve sluchátku. „Hlášení.“

„Řidič a DOLAR jsou mrtví.“

„Co SNÍH?“

„Utíká.“

V jeho reakci zazněla panika. „Cože?“

„Opakuji, SNÍH pěšky utíká. Dvanáctka ho pronásleduje.“

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ČÁST ČTVRTÁ

ČÁST PÁTÁ

ČÁST ŠESTÁ

ČÁST SEDMÁ