(ukázka)

Translation © František Vrba (dědicové), 1971, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o., 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE MONK vydaného nakladatelstvím George Routledge & Sons, London 1922, přeložil František Vrba

Redakce a ediční příprava Tomáš Vrba

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

ISBN 978-80-7543-007-6 (ePub)

ISBN 978-80-7543-008-3 (mobi)

Somnia, terrores magicos, miracula, sagas,

nocturnos lemures, portentaque.

HORATIUS

Sny, hrůzy magické a mocná mámení,

přízraky noční a zlá znamení.

HORÁCIUS

Obsah

PŘEDMLUVA

OZNÁMENÍ

KAPITOLA I

KAPITOLA II

KAPITOLA III

KAPITOLA IV

KAPITOLA V

KAPITOLA VI

KAPITOLA VII

KAPITOLA VIII

KAPITOLA IX

KAPITOLA X

KAPITOLA XI

KAPITOLA XII

PŘEDMLUVA

Napodobení Horáce, Epódy, I., XX.

Tak myslím, knížko marnivá má,

že pošilháváš tam, kde fáma

se získává anebo ztrácí,

a toužíš mezi honoraci.

Zdráháš se tu svou naději

zahrabat u mne v portfeji,

nos ohrnuješ nad šupletem

a chceš se s pozlaceným hřbetem

z výkladu dívat do světa

u Stockdalea či Debretta.

Nu, tak se přidej k tomu reji,

odkud se knížky nevracejí!

Až zepsují tě místo díků

a řeknou, že jsi pod kritiku,

a ztrhají tvůj každý list

(jestli tě vůbec budou číst),

potom si vzdychej nerozumně

po klidu, kterýs měla u mne!

Předpovím ti tvůj osud nyní

a zahraji si na věštkyni:

Jen počkej, až tě móda zradí,

až pomine tvůj pel a mládí,

pak skončíš někde v temném koutě,

kde červotoči prožerou tě,

v pavučí, v plesnivině stáří –

nebo tě pošlou ke svíčkaři

k balení svíček. K osudu

pak lkej na tuhle ostudu!

Nedojdeš-li však blamáže

a někdo se snad otáže,

jestliže tě, má knížko, schválí,

kdo autor je a co ho pálí,

pak informuji ctěné pány:

Chud nejsem ani zazobaný;

jsem ukvapený, prudkých vznětů,

zakrslík nepodobný světu

a s málokým se mohu vystát;

v lásce i v zášti extrémista,

hnusím si vše, co nemám rád,

a hořím, když chci milovat;

s úsudkem nikdy neotálím

a většinou se vždycky spálím;

jsem věrný přítel, ale sám

ve druhých hledám jenom klam

a zřím dle svého výměru

v přátelství pouhou chiméru;

do hádek vášnivě se pouštím,

jsem pyšný, nikdy neodpouštím,

však za pár vlídných slov bych šel

i do ohně a do pekel.

A kdo by, knížko, hádal věk,

co dosáhl tvůj autůrek,

z tvých nedostatků pozná hned,

že šlo mi sotva na dvacet,

jak čtenářům chci pověděti,

když v Anglii vlád Jiří Třetí.

Tak běž, má drahá, najdi je,

ty čtenáře! Běž, adijé!

Haag, 28. října 1794 M. G. L.

Oznámení

První nápad na tento romantický román mi vnukl příběh Santon Barsisa otištěný ve Strážci. Krvavá jeptiška je tradiční pověst, které se dosud dostává víry v mnoha částech Německa, a bylo mi řečeno, že trosky hradu Lauensteinu, kde jeptiška podle pověsti straší, lze dosud spatřit na hranicích Durynska. Vodní král od třetí do dvanácté sloky je zlomek původní dánské balady a Belerma a Durandarte je překlad slok obsažených v jedné sbírce staré španělské poezie, v níž se najde i oblíbená píseň Gayferos a Melesindra, zmíněná v Donu Quijotovi. – Tím jsem se plně přiznal ke všem plagiátům, kterých jsem si sám vědom, ale nepochybuji, že se jich možná najde daleko víc, o nichž zatím nemám ani tušení.

KAPITOLA I

Pan Angelo je přísný;

bdí ostražitě: sotva přiznává,

že sám v žilách má krev, že radši kouše

chléb nežli kamení.

VETA ZA VETU

Zvon na opatství nevyzváněl ještě ani pět minut, a v chrámu kapucínů se už tísnily zástupy posluchačů. Nepředstavujte si, že se shromáždily ze zbožnosti nebo z žízně po poznání. Jen málo jednotlivců bylo vedeno těmito důvody, a ve městě jako Madrid, kde pověra vládne tak tyranskou mocí, by bylo marné pátrat po opravdové zbožnosti. Obecenstvo shromážděné v kapucínském chrámu se sešlo z rozmanitých příčin, ale žádná z nich neodpovídala předstírané pohnutce. Ženy se dostavily, aby se daly vidět, muži proto, aby si prohlédli ženy; někoho přitáhla zvědavost na tak oslavovaného řečníka; někdo zase přišel, protože neměl nic lepšího na ukrácení času do začátku divadelního představení; někdo proto, poněvadž mu tvrdili, že v katedrále nebude k sehnání místo; a jednu polovičku Madridu sem přivedla naděje, že se tu setká s druhou polovičkou. Kdo jedině toužil vyslechnout kazatele, bylo pár zarytých pobožnůstkářů a půl tuctu konkurenčních orátorů, rozhodnutých objevit soupeřovy slabiny a zesměšnit ho. Pokud jde o zbytek obecenstva, mohlo být kázání vůbec vynecháno; určitě by nebyli zklamáni a velmi pravděpodobně by to ani nepostřehli.

Ať už však byly důvody k účasti jakékoli, je alespoň jisto, že kapucínský chrám nikdy neviděl početnější shromáždění. Kdejaký kout byl zaplněn, kdejaké sedadlo bylo obsazeno. Musely posloužit dokonce i sochy, které zdobily uličky mezi lavicemi. Chlapci viseli na křídlech cherubů; sv. František a sv. Marek nesli na ramenou každý po jednom divákovi a sv. Agáta byla nucena snášet dokonce dva. Následkem toho se naše dvě nové příchozí, přes všechen svůj spěch a chvat, po vstupu do chrámu marně ohlížely po místech.

Starší žena se nicméně drala dál dopředu. Nadarmo ji ze všech stran rozmrzele okřikovali, nadarmo jí říkali: „Ujišťuji vás, seňoro, že tady žádné místo není.“ – „Prosím vás, seňoro, netlačte se na mne tak nesnesitelně!“ – „Seňoro, tudy neprojdete. Kristepane, jak se někdo může chovat takhle protivně?“ – Postarší žena se paličatě drala dál. Díky té vytrvalosti a širokým loktům si prorazila cestu davem a podařilo se jí proniknout do hlavní chrámové lodě nedaleko kazatelny. Její společnice ji plaše a mlčky následovala, těžíc z jejího úsilí.

„Svatá Panno!“ vykřikla postarší žena zklamaným tónem, když se pátravě rozhlédla kolem sebe. „Svatá Panno! To vedro! A těch lidí! Co to asi všechno může znamenat? Nejspíš se budeme muset vrátit; místo k sezení tu nikde neseženeme a nikdo zřejmě nemá tolik slušnosti, aby nám postoupil svoje.“

Tato neomalená narážka neušla pozornosti dvou kavalírů, kteří seděli na stoličkách po pravé straně a opírali se zády o sedmý sloup od kazatelny. Oba byli mladí a bohatě odění. Když zaslechli tenhle apel na svou zdvořilost, pronesený ženským hlasem, ustali v rozhovoru a podívali se, kdo to promluvil. Žena si odhrnula závoj přes hlavu, aby se mohla po katedrále lépe rozhlédnout; měla rezavé vlasy a šilhala. Kavalíři se odvrátili a pokračovali v rozhovoru.

„Rozhodně, Leonello,“ odpověděla společnice starší ženy, „rozhodně se raději hned vraťme domů; vedro je tu k zadušení a mám strach z tolika lidí.“

Její slova byla pronesena tónem bezpříkladně líbezným. Kavalíři se znovu zarazili v rozmluvě, ale tentokrát se nespokojili s pouhým vzhlédnutím, nýbrž vyskočili bezděčně ze sedátek a otočili se za hlasem.

Patřil ženě, jejíž útlá a elegantní postava vyvolala v mladících živou zvědavost na tvář, jež k ní patří. Ukojení té zvědavosti jim však bylo odepřeno. Rysy tváře byly zakryty hustým závojem, který se však při prodírání davem odhrnul natolik, že odhalil šíji, jež mohla souměrností a krásou soupeřit s Venuší Medicejskou. Vynikala oslnivou bělostí a další půvab jí propůjčoval stín dlouhých plavých vrkočů, splývajících v prstýncích až do pasu. Postava neznámé byla spíše útlejší, než bývá průměrem; vyznačovala se vzdušnou lehkostí lesní dryády. Ňadra měla pečlivě zahalená. Šaty měla bílé, přepásané modrou šerpou, a sukně právě tak dovolovala vykukovat malé nožce nejdelikátnějšího tvaru. Přes ruku jí visel růženec z velkých zrnek a tvář měla zahalenu závojem z hustého černého tylu. Taková byla dívka, které teď mladší z kavalírů nabídl své sedátko, zatímco jeho druh považoval za nutné prokázat stejnou pozornost její společnici.

Postarší dáma nabídku přijala s mnoha výrazy díků, ale bez nejmenších rozpaků, a ihned se posadila. Mladší následovala jejího příkladu, poděkovala však jenom prostou a půvabnou úklonou. Don Lorenzo (tak se jmenoval kavalír, který jí postoupil místo) se postavil vedle ní, předtím však pošeptal pár slov do ucha příteli, jenž okamžitě pochopil a snažil se odpoutat pozornost staré průvodkyně od její rozkošné svěřenky.

„Přijela jste bezpochyby do Madridu teprve nedávno?“ oslovil Lorenzo svou plavou sousedku. „Není možné, aby takové půvaby zůstaly dlouho nepovšimnuty, a kdybyste se dnes neobjevila na veřejnosti poprvé, závist žen a obdiv mužů by k vám už byly soustředily dostatečnou pozornost.“

Odmlčel se v očekávání odpovědi. Jelikož si však jeho projev zhola žádnou odpověď nevyžadoval, dáma ani nepohnula rty. Mladík se po chvíli znovu ujal slova.

„Mýlím se, když předpokládám, že jste v Madridu cizí?“

Dáma zaváhala a nakonec se odhodlala k odpovědi tak tichým hlasem, že jí bylo sotva rozumět: „Ne, seňore.“

„A hodláte se tady nějaký čas zdržet?“

„Ano, seňore.“

„Pokládal bych za svoje štěstí, kdyby bylo v mé moci, abych vám zdejší pobyt nějak zpříjemnil. Jsem v Madridu dobře znám a moje rodina má určitý vliv u dvora. Jestli vám mohu nějak posloužit, nepoctíte mne a nezavážete si mne ničím víc, než když mi dovolíte, abych pro vás něco udělal.“ – „Na tohle určitě nemůže odpovědět jedním slovem,“ řekl si v duchu, „teď na mne musí promluvit.“

Lorenzo se mýlil, neboť dáma odpověděla jenom úklonou.

Poznal za tu chvíli, že sousedka není právě výřečná, ale nemohl se dosud rozhodnout, pramení-li její mlčenlivost z pýchy, z opatrnosti, z plachosti nebo ze slabomyslnosti.

Po několikaminutové pauze poznamenal: „Určitě jen proto, že jste cizinka neobeznámená s našimi zvyky, jste si nechala ten závoj. Dovolte, abych vám jej odložil.“

S těmi slovy vztáhl ruku po tylu, avšak dáma mu v tom zabránila.

„Nikdy ho na veřejnosti neodkládám, seňore.“

„Co je na tom zlého, prosím tě,“ vmísila se do řeči trochu špičatě její průvodkyně. „Nevidíš, že všechny ostatní dámy závoje odložily – bezpochyby z úcty ke svatému místu, kde právě jsme? Já už svůj sundala, a jestli já sama vystavuju obličej pohledům veřejnosti, ty určitě nemáš proč se takhle plašit. Panenko Maria! To je cirátů kvůli tvářičce jedné slečinky! No tak, děvenko! Sundej si ho! Ručím ti za to, že ti s ním nikdo neuteče –“

„Drahá tetinko, v Murcii to není zvykem –“

„V Murcii, to se ví! Svatá Barboro, a co z toho? Pořád si připomínáš tu zapadlou provincii. Musí nám stačit, že je to zvykem v Madridu, a proto ti říkám, aby sis ten závoj okamžitě sundala. Ať už to je, Antonie! Víš přece, že nesnesu odmlouvání!“

Neteř zůstala zticha, ale nebránila se už snaze dona Lorenza, který, vyzbrojen tetiným svolením, jí závoj rychle sejmul. Jaká andělská hlava se odhalila jeho obdivným pohledům! Byla však spíše okouzlující než krásná; její půvab nepramenil ani tak z pravidelností rysů, jako z líbeznosti a oduševnělosti výrazu. Kdyby se jednotlivé části její tváře posuzovaly odděleně, mnohé by ani zdaleka nebyly hezké, ale dohromady tvořily celek hodný zbožňování. Její pleť, ačkoli světlá, nebyla zcela prosta pih; oči neměla nijak velké a řasy zvlášť dlouhé, ale zato její rty byly růžová svěžest sama; plavé a zvlněné vlasy, spoutané prostou stužkou, jí splývaly až pod pás v záplavě prstýnků; šíji měla plnou a nad pomyšlení krásnou; její ruce a paže se vyznačovaly dokonalou souměrností; mírné modré panenky připomínaly nebeskou líbeznost, a křišťál, v němž se pohybovaly, jiskřil veškerým třpytem briliantů. Vypadala sotva na patnáct; šelmovský úsměv, který jí pohrával na rtech, svědčil o živosti, potlačené nyní přemírou plachosti. Rozhlížela se ostýchavými pohledy, a kdykoli se její zraky náhodou střetly s Lorenzovými, sklopila je rychle k růženci; líčka jí okamžitě zčervenala ruměncem a začala odpočítávat růžencová zrnka, třebaže její chování zřetelně prozrazovalo, že o tom vůbec neví.

Lorenzo na ni zíral s překvapením, do něhož se mísil obdiv, ale teta považovala za nutné omluvit Antoniinu stydlivost.

„Tahle děvenka,“ řekla, „se ještě vůbec nevyzná ve světě. Byla vychována na jednom starém hradě v Murcii a nestýkala se tam s nikým než se svou matkou, která – pomoz té dobré duši Pánbůh – nemá víc rozumu, než aby si trefila lžící do úst, ale je to přece jen moje vlastní sestra, po otci i po matce.“

„A to má tak málo rozumu?“ ozval se don Christoval s předstíraným úžasem. „To je opravdu neobyčejné!“

„Máte pravdu, seňore, že je to zvláštní? Ale už je to tak. A jaké přitom mají někteří lidé štěstí! Jistý mladý šlechtic z nejlepší rodiny si vzal do hlavy, že Elvíra si může dělat určité nároky na krásu. Cožpak nároky, těch si opravdu dělala dost vždycky, ale pokud jde o tu krásu – kdybych jen já vynaložila pouhou polovičku toho úsilí, abych se prosadila jako ona! Ale na tom teď vlastně nezáleží. Jak říkám, seňore, ten mladý šlechtic se do ní zamiloval a oženil se s ní bez vědomí svého otce. Tajili svůj svazek skoro tři roky, ale nakonec se to doneslo starému markýzovi, a dovedete si představit, že ho ta zpráva dvakrát nepotěšila. Vypravil se co nejrychleji do Córdoby, rozhodnut zmocnit se Elvíry a poslat ji někam daleko, aby po ní nezbylo vidu ani slechu. Můj ty svatý Pavle! Jak vyváděl, když zjistil, že mu unikla, sešla se s manželem a že spolu nasedli na loď do Západní Indie! Proklínal nás všechny, jako by ho byl posedl běs, mého otce dal uvěznit – nejpočestnějšího a nejpilnějšího ševce v Córdobě, a když odjížděl, byl tak krutý, že nám vzal sestřina chlapečka, tehdy sotva dvouletého, kterého sestra při svém náhlém útěku nemohla vzít s sebou. Nejspíš s tím chudáčkem malým nakládal jaksepatří surově, poněvadž pár měsíců nato jsme se doslechli o jeho smrti.“

„Ale to musel být strašný ukrutník, seňoro!“

„Hrozný! A neměl za mák vkusu! Věřil byste, seňore, že když jsem se ho pokoušela umírnit, proklel mě jako čarodějnici a vyslovil přání, aby hraběte stihl ten trest, že by moje sestra zošklivěla jako já? Zošklivěla, představte si! To má tedy u mě k dobru!“

„Jak směšné!“ zvolal don Christoval. „Hrabě by se byl bezpochyby pokládal za šťastného, kdyby byl směl vyměnit jednu sestru za druhou.“

„Krindepane! Jste vážně ohromně galantní, seňore. Ale stejně jsem ze srdce ráda, že si conde, jako hrabě, myslel něco jiného. Však si Elvíra užila! Když se v Západní Indii pekli a vařili třináct dlouhých let, manžel jí najednou umřel a ona se vrátila do Španělska beze střechy nad hlavou a bez peněz, aby si nějakou opatřila. Tady Antonia byla tenkrát nemluvně a jediné dítě, které sestře zbylo. Shledala, že se její tchán znovu oženil, že se vůči condemu zatvrdil nesmiřitelně a že mu druhá manželka povila syna, prý znamenitého mládence. Starý markýz odmítl sestru s jejím dítětem přijmout, ale vzkázal jí, pod podmínkou, že už o ní jakživ neuslyší, že jí vyměří malou penzičku a nechá ji bydlet na jednom starém hradě, který mu patřil v Murcii. Bývalo to oblíbené sídlo jeho nejstaršího syna, ale po jeho útěku ze Španěl starý markýz hrad nesnášel a nechal ho zpustnout a rozpadat se. Sestra návrh přijala, uchýlila se do Murcie a žila tam až do minulého měsíce.“

„A co ji teď přivádí do Madridu?“ zeptal se don Lorenzo, kterého obdiv k mladé Antonii přiměl k živému zájmu o vyprávění řečné postarší ženy.

„Bohužel, seňore, její tchán nedávno zemřel a správce jeho murcijských statků jí odmítl vyplácet dál penzi. Přijela do Madridu proto, aby jeho syna poprosila o její obnovení, ale já myslím, že si tu námahu mohla ušetřit. Vy, mladí pánové, víte vždycky dobře, kam s penězi, a málokdy máte chuť vyhazovat je kvůli nějakým starým ženským. Radila jsem sestře, aby s tou žádostí poslala Antonii, ale nechtěla o tom ani slyšet. Je tak paličatá! No, doplatí si na to sama, že mě neposlechla; děvče má pěknou tvářičku, a leccos by možná dokázala.“

„Ach seňoro,“ vpadl jí do řeči don Christoval s předstíranou vášní, „jestli to vyřídí pěkná tvář, proč neposlala vaše sestra vás?“

„Ježíšikriste! Pane, vy mě tou svou dvorností namouduši udoláte! Ale ujišťuji vás, že jsem si až moc dobře vědoma nebezpečí podobných výprav, než abych se svěřila do rukou nějakého mladého šlechtice! Kdepak, zachovala jsem si až dosud reputaci bez poskvrnky a vždycky jsem věděla, jak si muže udržet od těla.“

„O tom, seňoro, ani v nejmenším nepochybuji. Ale dovolte, abych se vás v tom případě zeptal: máte snad nějaký odpor k manželství?“

„To je trefná otázka. Musím se přiznat, že kdyby se objevil nějaký roztomilý kavalír –“

Zamýšlela přitom vrhnout něžný a významný pohled na dona Christovala, ale poněvadž bohužel ohavně šilhala, její kukuč padl přímo na jeho společníka. Lorenzo myslel, že je kompliment určen jemu, a poděkoval hlubokou poklonou.

„Smím se zeptat,“ ozval se, „na jméno onoho markýze?“

„Markýz de las Cisternas.“

„Toho důvěrně znám. Není právě v Madridu, ale čekají ho tady každým dnem. Je to jeden z nejlepších lidí, a jestli mi rozkošná Antonia dovolí, abych jí u něho dělal advokáta, nepochybuji, že vám v její záležitosti budu s to podat příznivou zprávu.“

Antonia zvedla modré oči a mlčky mu za tu nabídku poděkovala nevýslovně líbezným úsměvem. Leonella projevila spokojenost daleko hlasitěji a slyšitelněji. Byla opravdu přesvědčena, že je-li neteř v její společnosti zpravidla zamlklá, je na ní, aby mluvila za obě. Dařilo se jí to bez obtíží, poněvadž se jí jen zřídkakdy nedostávalo slov.

„Ach seňore!“ vykřikla. „Celou naši rodinu si tím nesmírně zavážete! Přijímám vaši nabídku s největší vděčností a splácím vaši velkodušnost tisícerými díky. Antonie, proč mlčíš, děvenko? Zatímco tě tenhle kavalír zahrnuje zdvořilostmi, sedíš jako socha a neřekneš ani bů, neprojevíš se dobře, špatně ani nanicovatě!“

„Drahá tetinko, dobře chápu, že –“

„Fuj, neteři! Kolikrát jsem ti říkala, že nemáš nikomu skákat do řeči, když právě mluví! Slyšelas někdy něco podobného ode mne? Takové manýry jsi pochytila v Murcii? Bože můj, já z té holky nikdy nevycepuju vychovanou dámu! Ale prosím vás, seňore,“ obrátila se na dona Christovala, „řekněte mi, proč se dnes v téhle katedrále sešlo tolik národa?“

„Cožpak opravdu nevíte, že ve zdejším chrámu káže každý čtvrtek Ambrosio, opat zdejšího kláštera? Celý Madrid na něj pěje chválu. Zatím kázal teprve třikrát, ale všichni, kdo ho slyšeli, jsou jeho výmluvností tak nadšeni, že dostat v kostele místo je právě tak těžké jako dostat se na premiéru nové komedie. Jeho sláva přece musela proniknout i k vám?“

„Bohužel, seňore, až do včerejška jsem nikdy neměla to štěstí poznat Madrid, a v Córdobě se doslechneme tak málo, co se děje v ostatním světě, že jméno Ambrosio v našem kraji nikdo nezná.“

„V Madridu, jak uvidíte, jde od úst k ústům. Jako by Madriďanům uhranul, a já sám, poněvadž jsem ještě jeho kázání neslyšel, žasnu nad tím nadšením, jaké vyvolal. Je to bezpříkladné, jak ho všichni zbožňují, mladí i staří, muži i ženy. Velmoži ho zahrnují dary, jejich manželky odmítají jiné zpovědníky, a po celém městě je znám pod jménem Vtělená svatost.“

„Jistě je vznešeného původu, seňore?“

„Tahle okolnost není ještě vyjasněna. Minulý představený kapucínů ho našel jako nemluvně přede dveřmi opatství. Všechny pokusy o zjištění, kdo ho tam nechal, vyzněly naplano, a samo dítě nemohlo o svých rodičích podat žádnou zprávu. Byl vychován v klášteře, kde od té doby zůstal. Záhy projevil silný sklon ke studiu a k životu v ústraní, takže sotva dosáhl patřičného věku, složil řeholní slib. Nikdo se o něj nikdy nepřihlásil a neobjasnil tajemství kolem jeho narození, takže mnichové, kteří si váží přízně projevované klášteru z úcty k němu, neváhali rozhlásit, že jim ho seslala darem sama Panna Maria. A skutečně, výjimečná přísnost jeho života tu legendu svým způsobem potvrzuje. Je mu dnes třicet let a každou hodinu z nich strávil studiem v naprosté odloučenosti od světa a umrtvováním těla. Až do chvíle před třemi nedělemi, kdy byl zvolen představeným svého řádu, nikdy nevykročil za bránu opatství. Ani dnes klášter nikdy neopouští, leda ve čtvrtek, kdy má v téhle katedrále kázání, která si přichází poslechnout celý Madrid. Jeho vědomosti jsou prý propastně hluboké a jeho výmluvnost svrchovaně přesvědčivá. Za celý život neporušil jediné pravidlo své řehole; na jeho charakteru se nedá najít nejmenší poskvrnka, a zachovává prý tak přísně čistotu, že ani neví, v čem je rozdíl mezi mužem a ženou. Prostý lid ho proto považuje za svatého.“

„To dělá z člověka svatého?“ zeptala se Antonia. „Božíčku, tak to já jsem svatá taky!“

„Svatá Barboro na nebesích!“ vykřikla Leonella. „Co je to za otázku? Fuj, dítě, styď se, tohle není téma k rozhovoru pro mladou dívku! Neměla bys vědět, že něco takového jako muž na světě vůbec existuje, a měla bys mít za to, že všichni lidé jsou stejného pohlaví jako ty sama. Ještě lidem roztrubuj, co všechno o mužích víš – že nemají žádná prsa, žádné boky a žádnou…“

Na štěstí pro Antoniinu neznalost, kterou by byla tetina přednáška brzy rozptýlila, ohlásil všeobecný šum po celém chrámu kazatelův příchod. Doňa Leonella vstala, aby na něj lépe viděla, a Antonia následovala jejího příkladu.

Byl to muž ušlechtilého držení a velitelského zjevu. Měl vznosnou postavu a neobvykle hezké rysy. Nos měl orlí, oči velké, černé a jiskrné, a tmavá obočí mu téměř srůstala dohromady. Pleť měl temně, ale čistě hnědou; studium a bdění úplně zbavilo jeho líce ruměnce. Na hladkém, nezvrásněném čele se mu zračil duševní klid, a vyrovnanost vyzařující z každého jeho rysu se zdála poukazovat na muže neznalého právě tak starostí jako zločinů. Poklonil se pokorně obecenstvu. Přesto však měl ve zracích i v chování jistou přísnost, vyvolávající všeobecnou zbožnou hrůzu, a jen málokdo snesl jeho pohled, zároveň ohnivý i pronikavý. Takový byl Ambrosio, opat kapucínů, označený za Vtělenou svatost.

Antonia, jež ho hltala očima, pocítila v prsou záchvěv rozkoše, jakou dosud nepoznala a kterou si přes všechnu snahu nemohla vysvětlit. Netrpělivě čekala na začátek kázání, a když konečně mnich promluvil, jeho hlas jako by jí pronikl až do duše. Třebaže nikdo z ostatních diváků nezažíval pocity tak bouřlivé jako mladá Antonia, všichni poslouchali se zájmem a s dojetím. I ti, kdož byli netečni k zásluhám náboženství, byli strženi Ambrosiovou výmluvností. Přitahovala neodolatelně pozornost celého shromáždění a v zaplněných uličkách chrámu zavládlo hluboké ticho. Ani Lorenzo se neubránil tomu kouzlu; zapomněl, že vedle něho sedí Antonia, a naslouchal kazateli se soustředěnou pozorností.