(ukázka)

Copyright © 2015 by C. W. Gortner

Translation © Soňa Tobiášová, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu MODEMOISELLE CHANEL

přeložila Soňa Tobiášová

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-001-4 (ePub)

ISBN 978-80-7543-002-1 (mobi)

„Můj život mě netěšil, a tak jsem si stvořila jiný.“

Gabrielle „Coco“ Chanel

Pro Mellise, jediného člověka, který miluje Chanel víc než já, a pro Jennifer, která nikdy nepřestává věřit.

Paříž, 5. února 1954

Stádo už se dole srocuje. Slyším je, všechny ty novináře, nadšené celebrity a vybrané kritiky, co obdrželi moji ozdobnou pozvánku. Slyším jejich vzrušené hlasy a šum, jak se nesou po zrcadlovém schodišti vzhůru k mému zpřeházenému ateliéru, kde na ně čekám.

Mám tu dvanáct modelek, oblečených do mých posledních výtvorů, zahalených v oblacích kouře a parfému mojí značky. Žádala jsem je o klid, zatímco jim vleže na zádech kontroluji délku sukní a odtrhávám poslední vyčnívající nitky. Při jejich klábosení se mi špatně přemýšlí, ale nedají se umlčet. Potahují se za zdobené pásky černých šatů, chrastí náramky a perlami a jen tak zrcadlí vzrušení, které cítím i já, pouze ho nesmím dát najevo.

Vstávám, pouštím nůžky a nechávám je viset na stuze na krku. Vím dobře, o čem ti dole spekulují: Dokáže to? Je to možné? Vždyť je jí jednasedmdesát a už patnáct let žádné šaty nenavrhla. Je schopná se ještě zvednout, když klesla tak hluboko?

No ano, jsem vůbec?

Nic tady z toho pro mě není nové. Už jsem to vlastně zažila mnohokrát. Touha po uznání i očekávání neúspěchu jsou základní kameny mého života. Zapaluji si další cigaretu a rozhlížím se po modelech kolem. „Ty,“ ukážu na tmavovlasou dívku, která připomíná mě samu v jejích letech, „těch náramků je příliš. Sundej si jeden.“ Trochu se začervenala, poslechla mě, a já v duchu uslyšela hlas mého milovaného Boye: „Nezapomeň, Coco, že jsi jenom žena.“

Na to zapomínám často. Jsem jen ženská, která se ale musí neustále znova objevovat a přetvářet, aby přežila.

Zadívala jsem se na sebe v jednom ze zrcadel na stěnách – cikánsky snědá pleť a rudá rtěnka; husté obočí a třpytivé zlatohnědé oči; tělo v růžovém kostýmku samá oblina a křivka. Moje svěží mladá pleť už je ale pryč a ruce s drahými prsteny jsou stále drsné jako ruce kameníka – hrbolaté, zjizvené od jehel – prostě ruce holky z Auvergnu, kterou jsem navždy zůstala, ruce nalezence, sirotka, snílka s velkými plány. Moje ruce mě prozrazují. V nich se odráží věčný boj mezi chudou dívkou a legendou, kterou jsem stvořila, abych schovala svoje srdce.

Kdopak je vlastně Coco Chanel?

„Allez,“ křikla jsem a modelky se seřadily nad schody mého salonu. Tento rituál už přece tak dobře znám. Ještě na poslední chvíli urovnat sem tam nějaký rukáv, klobouček nebo límec a pak je mávnutím ruky poslat kupředu. Já zatím vyčkávám schovaná nahoře a neukážu se, dokud nedozní potlesk – pokud na něj tedy dojde.

Tím už si po tak dlouhé odmlce nemůžu být jistá.

Krčím se s koleny pod bradou a cigaretou po ruce nad schody, podržím v ruce bižuterii, abych zabránila cinkání, a stávám se tichým pozorovatelem, osamělým, jako vždy.

A jak tak čekám na nejisté věci budoucí, vzpomínám na minulost a snažím se vidět ji pravdivě, třebaže mě mýty a klepy zahalují asi jako můj dobře známý krepdešín či tvíd.

Pokusím se ve vzpomínkách vidět i to, že jsem přes všechny úspěchy i prohry pořád jenom žena.

ČÁST PRVNÍ

Dcera nikoho

1895–1907

„Nelituji toho, že jsem na začátku byla hluboce nešťastná.“

I

V den, kdy maminka umřela, jsem si hrála s panenkami na hřbitově. Byli to hadroví panáčci, vycpaní slámou, které jsem si vyrobila, když jsem byla malá, teď už špinaví a potrhaní, protože mi bylo téměř dvanáct. Během času jsem jim dávala různá jména, ale ten den jsem jim říkala tetky, podle ženských v černém, které v našem podkroví nedaleko čekaly, až maminka vydechne naposled.

„Ty seď tady a ty tady,“ poručila jsem a ohýbala tělíčka panenek tak, aby se opíraly o nahnuté náhrobní kameny, a představovala si, že mě ty tetky poslouchají. Hřbitov na kraji vesnice, kam nás maminka přivedla, když táta odešel, se stal mým dočasným útočištěm. Stěhovali jsme se často, a tak jsem ani tohle místo nebrala jako domov. Tatínek často zmizel na celé měsíce, protože se živil prodejem různého zboží na venkovských jarmarcích.

„Já jsem se na cestách narodil,“ odpovídal často, když si maminka stěžovala. „Chanelové jsou poutníci už celé generace. To chceš, abych změnil svoji krev?“

Matka jen vzdychala: „Tak docela ne, ale jsme teď manželé, Alberte, a máme pět dětí.“

Táta se tomu jen smál. A smál se krásně, ráda jsem jeho smích poslouchala. „Děcka se vždycky přizpůsobí. Těm je přece jedno, jestli jsem pryč, nebo ne, Gabrielle?“ ptal se a zamrkal na mě. Byla jsem jeho miláček, což mi taky říkal, když mě bral do náruče, sevřel silnýma rukama a sypal mi popel z cigarety na husté, černé copy, zatímco jsem se smála. „Gabrielle, mon petit chou!“

Pak mě ale postavil a začali se s matkou hádat, což nakonec končilo jejím křikem: „Tak si jdi! Jdi pryč a nech nás v té mizérii samotné!“ To už jsem si zacpávala uši a někdy ji dokonce nenáviděla. Nesnášela jsem její pláč, ztrhaný obličej a zaťaté pěsti, které otce nutily utíkat z domu. Měla jsem strach, že už se kvůli ní nikdy nevrátí. Ona nechápala, že odcházel, protože musel – její láska byla jako kouř bez ohně. Nemohl doma dýchat.

I tak jsem na tatínka nepřestávala čekat, třebaže když odešel naposled, donesla se z Lorraina do naší vesnice zpráva, že Albert Chanel pracuje v tamní hospodě a vídají ho s nějakou ženskou – s běhnou. Netušila jsem, kdo běhna je, ale maminka ano. Tehdy ochladla a přestala plakat. „Je to bastard,“ šeptala jen.

Sbalila naše nuzné věci a odvedla mě, mé dvě sestry, Julii a Antoinettu, a bratry Alfonsa s Lucienem, sem do Courpière, kde čekaly její tři ovdovělé tety a kroutily hlavami: „My jsme tě varovaly, Jeanne. Věděla jsi, že to není dobrý chlap. To se pozná. Co si teď počneš? Z čeho chceš uživit tolik hladových krků, co ti nechal?“

„Tatínek se ale vrátí!“ zaječela jsem, až jejich otlučené hrnky s čajem zazvonily. „On je dobrý a má nás rád!“

„Tohle dítě je jak z pekla čert,“ říkaly na to tetky jedním hlasem. „Má prostě jeho krev, z té nic pořádného nevyroste.“

Maminka se vždycky rozkašlala, přidržela si hadřík u pusy a poslala mě hrát si ven. V té době velmi rychle hubla, ztrácela se před očima. Věděla jsem, že je nemocná, ale nechtěla jsem si to připustit. Zaškaredila jsem se na její tety a vyběhla ven stejně jako předtím tolikrát můj otec.

Tetky se pak na nějakou dobu vytratily, ale když se mamince kašel těžce usadil na plicích a už nemohla dál pracovat jako pomocná švadlena, objevily se v domě zas.

Ovládly domácnost, všechno s nimi zčernalo a maminku uložily do postele, ze které, jak říkaly, prý už nikdy nevstane.

„To maminka umře?“ zeptala se sestra Julia. Bylo jí třináct, tedy o rok víc než mně, ale neustále se něčeho bála – zimního větru, povozů, které nám šplíchaly na staré šaty bláto, nebo podezřívavých pohledů lidí. Největší strach ale měla ze smrti a z toho, co s námi bude, až zůstaneme na světě sami s tetami, které tiše a bez lítosti sledovaly, jak maminka odchází.

„Ona neumře,“ odpověděla jsem, jako by se to mohlo splnit, když to vyslovím.

„Ale vždyť je moc nemocná. Slyšela jsem, jak tety říkají, že už tady dlouho nebude. Co si pak počneme, Gabrielle?“

Vyschlo mi v krku, jako bych polykala zatuchlý chleba, co nám maminka dávala, když nic jiného nebylo. Posílala mě k pekaři s několika centimy, co dokázala ušetřit, ale říkala, že nemám žebrat, protože máme svoji hrdost. Chleba, který mi za ně pekař dal, byl ale vždycky tvrdý.

Teď jako by mi uvázl v krku. Polkni, nařídila jsem si, musíš to spolknout.

„Ona neumře,“ opakovala jsem, ale Julia tiše vzlykala a ohlížela se po pětileté Antoinettě, která zvesela trhala plevel rostoucí mezi náhrobky. „Oni se nás pak zbaví,“ dodala, „pošlou nás do sirotčince nebo ještě něco horšího, protože táta se nikdy nevrátí.“

Vyskočila jsem. Byla jsem tehdy hodně hubená, prý spratek, co vypadá, jako by nikdy neměl pořádné jídlo, jak říkaly tetky, jako by si chudák maminka někdy mohla něco tak zázračného dovolit. Pak jsem popadla jednu z panenek a zatřepala s ní směrem k Julii. „Tohle nikdy neříkej! Tatínek se vrátí, uvidíš.“

Julia narovnala úzká ramínka, což mě docela zaskočilo, protože maminka často říkala, že i když je sestra nejstarší, je taky příliš zakřiknutá. „Gabrielle,“ pronesla vážným hlasem, „teď není čas na nějaké báchorky.“

Není čas na báchorky…

Ta slova mi ještě zněla v hlavě, když jsme šlapaly zpět k domku, protože nás z okna zavolala jedna z tet.

V pokoji byly zatažené závěsy a ze stolu zmizela maminčina rozdělaná práce – špulky s nitěmi, ozdoby, stuhy, jehly a střihy na šaty, které šila, ale nikdy si je nemohla dovolit pro sebe. Tety už tam stihly vystavit maminčino tělo.

„Konečně ji nic netrápí ani nebolí. Naše ubohá Jeanne už má klid.“ Jedna z tet pokynula kostnatým prstem. „Pojďte, děvčata, musíte maminku políbit na rozloučenou.“

Ztuhla jsem mezi dveřmi a nemohla se pohnout. Julia zatím přistoupila ke stolu, naklonila se a políbila matku na fialové rty. Antoinette začala kvílet. Šestiletý Lucien v rohu pokoje tloukl o sebe cínovými vojáčky a devítiletý Alfonse zmateně zíral do prostoru.

„Gabrielle,“ vyštěkly tetky, „hned pojď sem.“ Jejich hlasy zněly jak krákorání havranů. Zírala jsem na matčino tělo, na její ruce složené na prsou, zavřené oči a propadlé, voskové tváře. I na dálku mě při tom pohledu napadlo, že není pravda, že mrtví cítí klid.

Mrtví necítí nic. Jsou navždycky pryč. A já už nikdy neuvidím maminku. Už mě nepohladí po vlasech a neřekne: „Gabrielle, proč si ty copy trochu neurovnáš?“ Už nás nepřijde v noci přikrývat, už nám nepřinese koláče, které utišily ty nejmladší, abychom jí my starší dcery mohly pomáhat s prací. Už mi neukáže rozdíl mezi volným a okrajovým stehem a nezasměje se tomu, že si Julia přišila vlastní sukni k šatům, které měla opravit. Maminka byla opravdu pryč a my tu zůstali s tetkami a jejím tělem. Nebyl nikdo, kdo by nás utěšil.

Prudce jsem se otočila a dala se do běhu. Slyšela jsem, jak tety volají a ťukají do podlahy svými holemi. Lucien začal plakat spolu s Antoinettou, ale já jsem se neohlížela. Seběhla jsem po schodech, prolétla dveřmi a zastavila se až na hřbitově. Tam jsem dopadla na kolena před hrobem, kde jsem nechala ležet panenky. Chtělo se mi brečet. Odmítla jsem políbit maminku na rozloučenou, a tak pro ni přece musím plakat, aby věděla, že jsem ji milovala.

Ale slzy nepřicházely. Odkopla jsem panenky stranou a schoulila se u náhrobku. Pak jsem zírala na prašnou cestu vedoucí z vesnice, zatímco se snášel soumrak.

Tatínek určitě přijde. Musí. Přece by nás takhle neopustil.

II

O tři dny později tatínek dorazil a všichni jsme se shromáždili v nuzném pokoji kolem stolu, kde předtím ležela maminka. Její pohřeb zmeškal. „Měl jsem práci, nemohl jsem,“ vysvětloval, když tetky nesouhlasně mlaskaly. Ale hlavně že byl tady. Pevně jsem se držela jeho ruky a vdechovala pach jeho potu a tabáku. Říkala jsem přece, že přijde a že zas budeme v bezpečí.

„A co chceš dělat teď?“ krákoraly tety. „Se ženou v pánu a tímhle nadělením, co ti tu nechala na starost?“

Tatínek chvíli mlčel a pak se ozval: „A co navrhujete, dámy?“ Trhla jsem sebou na židli vedle něho. „Mám tu práci v hospodě,“ dodal ještě, „žádné místo pro výchovu děcek.“

„Hospoda,“ ozvala se jedna z tet, „ to opravdu není místo pro děti. Aubazine je asi jediná možnost. Tam se něčemu naučí, aby se dokázaly uživit a nepostihl je osud jejich matky.“

Všimla jsem si, jak Julia o něco víc zbledla, a pochopila jsem, že Aubazine bude onen sirotčinec. „Ale my přece nejsme sirotci,“ protestovala jsem a pohoršený výraz, který to u tetek vyvolalo, mě potěšil. Ony o nás zájem neměly, chtěly nás jen dostat pryč, ale to přece tatínek nedopustí. On jim ukáže, jak se spletly.

Otočila jsem se k němu. „Tati, řekni jim, že budeme žít s tebou.“ Snažila jsem se potlačit prosebný tón, ale otec nevěděl, co říct. Po chvíli zamumlal: „Gabrielle, teď mluví dospělí. Musíš věřit, že chceme jen tvoje dobro.“

My? Nechápavě jsem na něho zírala.

Pak pokračoval: „Takže Aubazine, jo?“ Díval se přes mou hlavu na tetky, vyrovnané za stolem jako moje panenky na hřbitově. „A vy myslíte, že jeptišky budou…?“

„Rozhodně,“ odpověděly a pokyvovaly hlavou. „Nemůžou ani jinak. Zbožné sestry z Aubazinu takovým případům zasvětily život.“

„Hmm,“ zamručel otec a mně přejel po zádech mráz. „A co chlapci?“

„Rodiny, co si vezmou chlapce, se najdou vždycky,“ řekly tetky a já jsem prudce stiskla tátovu ruku, protože jsem z jejich pohledů vyčetla kruté rozhodnutí.

„Tatínku, prosím,“ promluvila jsem a přinutila ho podívat se na mě. „My nebudeme dělat potíže. Vždycky spíme pohromadě, nepotřebujeme moc místa. Julia se postará o Antoinettu a Luciena a my s Alfonsem ti budeme pomáhat. I mamince jsme pomáhali. Já jsem s ní šila a… a taky… taky jsem vyřizovala věci. To mi jde dobře. Můžu pro tebe pracovat. Nebudou s námi problémy,“ opakovala jsem a mluvila čím dál rychleji, protože jeho oči byly náhle tak vzdálené, až se mi strachem svíralo srdce.

On ale odtáhl ruku. Nijak prudce. Naše prsty se jen rozpojily jako špatně držící stehy. Pocítila jsem prázdnotu – jako by už vlastně zase odešel, a pak řekl: „Nejde to. Není místo.“

Vstal, já se na něho ze židle strnule zadívala, ale pak se vydal ke dveřím. Vyskočila jsem a vrhla se za ním. Snažila jsem se znova chytit jeho ruky a přitom jsem křičela: „Prosím, neopouštěj nás!“

Ještě se nepřítomně usmál na tety, vyhnul se mým chňapajícím prstům a řekl: „Dámy, vy na to už dohlédnete, že? Aby měli potřebné oblečení a tak…“

Tetky souhlasně přikyvovaly. Otec se na mě přece jen ještě podíval. „Mon petit chou,“ zašeptal a podrbal mě ve vlasech. Pak vyšel ven.

Nemohla jsem se ani pohnout, když jeho kroky doznívaly cestou dolů po schodech a tety za mnou se rozčilovaly: „Nemá kouska studu. Vzdorovitá až do konce.“

Dál už jsem nečekala. Než mě mohly chytit, vyběhla jsem za tatínkem. Jenže když jsem se dostala před dům, nikde jsem ho nezahlédla. Otáčela jsem se na všechny strany a hledala jeho odcházející siluetu, jak si třeba nasazuje klobouk.

Ale zmizel mi, jako by tam ani nikdy nebyl. Svět mi náhle zčernal. Roztřásla jsem se zimou. V ten moment jsem konečně pochopila, že Julia měla pravdu.

Čas na báchorky skončil.

III

Tetky mi ale nedovolily jít ho hledat. Přišly pro mě, dovlekly mě kopající zpátky nahoru, zamkly a poručily nám, abychom začali balit. Přinesly otrhaný látkový kufr, který jsme už tak dobře znali, a otevřely ho na posteli.

„Nebudu,“ odsekla jsem. „Nenávidím vás. Maminka umřela kvůli vám. To vy jste ji zabily.“

To už se tiše ozvala Julia: „Gabrielle, prosím, přestaň.“ Ale já jsem zlostně zírala na tety, až jedna vyprskla: „Jestli nebudeš poslouchat, dáme tě hadrářovi. Chceš se snad celý den hrabat v odpadcích? Říkalas otci, že umíš pracovat. Tak dělej, pracuj!“

Bráškové se jen krčili v rohu. Julia mě ale vzala za ruku. „Pojď, Gabrielle, sbalíme si. To bude hned.“ Otočila jsem se zády k tetkám, které nás od stolu kontrolovaly, a posbírala si trochu toho starého oblečení, co jsem měla – doma šité věci, stokrát maminkou zalátané, aby déle vydržely.

Další den zrána pro nás přijel cizí chlap s bryčkou – starší muž v baretu, s cigaretou mezi zuby. Měly jsme sotva čas obejmout Alfonse s Lucienem a tetky nás už hnaly do vozu. Chlap poručil, abychom si sedly dozadu na tvrdé pytle s moukou. „Zůstaňte v kliku,“ nařídil a pak jsem viděla, jak mu tety předávají pár mincí, jež vysypaly ze tkané peněženky, která patřívala mamince.

Vůz se pohnul, Julia k sobě přitiskla Antoinettu, chlap práskl bičem nad zády kostnaté muly a pak jsme vyrazili na hrbolatou horskou cestu. Tou dobou už se ze mě vytratila všechna zbývající odvaha. Teprve za soumraku bryčka odbočila ke dřevěným vratům uprostřed vysoké zdi.

Sotva jsem si povšimla kamenné věže a budov kolem dvora, jak mě vyděsil houf žen v černých hábitech a bílých čepcích. Zatímco pro ně povozník vykládal pytle s moukou, zavedly nás jeptišky dovnitř a tam nás rozdělily. Já s Julií jsme šly do jednoho křídla, ale Antoinettu odvedly jinam, že prý je ještě moc malá a bude bydlet s dětmi.

Julia už se zdála popelavá únavou. „My sem nepatříme,“ řekla jsem jí a jedna ze sester, co nás odváděly, mi šeptem odpověděla: „V dokonalém světě by sem nepatřilo žádné dítě. Ale teď jsi tady a časem si zvykneš.“

Zavedla nás do ložnice, kde se k nám otočila asi stovka tváří podobných našim. Zíraly a já jsem zaťala pěsti. „Je to jen nakrátko,“ oznámila jsem jim, jako by se někdo ptal, „tatínek si pro nás přijede, uvidíte.“

Julia mě zarazila. „Přestaň to pořád opakovat.“

Když zhasly svíčky a velká místnost se naplnila povzdechy a chrápáním, schovala jsem hlavu pod polštář, aby nikdo neslyšel, jak pláču. Za dne jsem pak všude viděla jen černou, bílou a všechny odstíny šedé: černé šaty jeptišek, které jako by se vznášely těsně nad zemí, černé byly i naše prosté, tuhé uniformy, sněhově bílé zase kupy škrobeného ložního prádla v almarách nebo napnutého na našich postelích, které zářilo stejně jako čepce jeptišek. Šedavé se pak zdály všechny kamenné podlahy i monotónní hlasy jeptišek, co na nás dohlížely.

První týdny jsem snášela špatně. Stýskalo se mi po bratrech a společném dovádění, chyběla mi maminka. Měli jsme s ní život plný karambolů, ale i tak mi scházel.

„Tady jsme v bezpečí,“ řekla mi Julia jednou v noci. „Copak to nechápeš? Tady se nám nemůže nic zlého stát.“

Nechtěla jsem to chápat. Nemohla jsem, protože to by znamenalo, že se táta nikdy nevrátí a že nás opravdu opustil.

„Je to tady hrozné,“ odpověděla jsem. „Nenávidím to tady.“

„Ale ne.“ Julia se natáhla přes mezeru mezi našimi postelemi a vzala mě za ruku. „Není přece jen lepší, že jsme tady? Co bysme si počaly samy venku, kde by se o nás nikdo nestaral?“

Otočila jsem se na druhou stranu. „Jen to zkus,“ slyšela jsem ji ještě. „Jsi přece ta silná, maminka vždycky říkala, že na tebe spoléhá. Slib mi, že to aspoň zkusíš. My s Antoinettou tě potřebujeme.“

Milovala jsem svoje sestry, a tak jsem to zkusila. Další týdny jsem se tedy pokoušela usmívat a dávat pozor. Vstávaly jsme před svítáním za cinkání zvonku a pak stoupaly po příkrém schodišti a po cestičce z oblázků do kaple na ranní modlitbu. Pak nás vzaly do jídelny na snídani, následovala výuka, oběd a odpolední práce, dokud nebyl čas na večerní modlitbu v kapli, večeři a po setmění na spánek, aby se ráno zase všechno opakovalo. Nic zajímavého se nepřihodilo, ale jak čas plynul, nic zlého také ne. Žádné tetky nás nehubovaly, žádný bytný nebouchal na dveře, že chce zpožděné nájemné, a poprvé v životě jsem měla dojem, že vím, kde mám být a co se ode mě chce. Měla jsem pevný, neměnný řád, který byl monotónní, ale překvapivě poskytoval taky jistotu.

Během několika měsíců, aniž jsem si to uvědomila, se Aubazine stal mým domovem.

Bylo to první místo, kde jsem žila, kde jsme měly čisto – děti vymydlené, škrobené prádlo provoněné trochou rozmarýnu a místnosti vysmýčené citronovou vodou. Nikde žádné myši za oloupanými stěnami, vši nebo blechy ve vlasech a postelích, žádná špína z ulice, která by prosakovala rozbitými okny nebo pode dveřmi. V Aubazinu se život zdál nevzrušivý a předvídatelný, ale taky průzračný. Svěže čistý.

Taky jsem se nestačila divit, kolik toho dokážu sníst. Dostávaly jsme tři jídla denně – horké kaše a polévky, čerstvý kozí sýr a chleba přímo z pece, ovoce a zeleninu ze zahrady, solenou šunku nebo pečené kuře a o Vánocích sladký pudink s rozinkami. Nemohla jsem se toho nasytit. Naučila jsem se skrývat svůj věčný hlad stejně jako nespokojenost. Odmítala jsem nabídky k přátelství a držela se Julie, která často říkala: „Vidíš? Je to tady pěkné.“

A bylo to pěkné, třebaže jsem si to nechtěla připustit. A byla to pro mě taky výzva, protože kvůli častému stěhování jsem do školy zatím moc nechodila. Zjistila jsem, že mi učení nejde zdaleka tolik jako Julii, která popisovala sešity vzorným rukopisem, co se mému rozháranému vůbec nepodobal. Sestra Bernadette, která měla naši výuku na starost, mě často držela o hodinu déle po vyučování, abych trénovala psaní.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ Dcera nikoho 1895–1907

I

II

III

ČÁST DRUHÁ Rue Cambon 21 1909–1914

ČÁST TŘETÍ Konec radosti 1914–1919

ČÁST ČTVRTÁ No. 5 1920–1929

ČÁST PÁTÁ Čas nevhodný pro módu 1929-1945