Copyright © Jan A. Novák, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jan A. Novák, 2015

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-939-2 (ePub)

ISBN 978-80-7543-011-3 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Obsah

1 Úvod

2 Příchod bohů

3 Egyptská stopa

4 Stavitelé chrámů

5 Hledání božího záměru

6 Dobyvatelé jiných dimenzí

7 Čaroděj Nikola Tesla

8 Vypočítal jsem Boha

Literatura

1

Úvod

Abychom tedy něco odhalili, opouštíme úplnost, kterou jsme, neboť jsouce jí, nalézáme všechno kromě pochyb.

Stanislav Lem,

polský spisovatel a filozof (1921–2006)

Umění dělat z obyčejných kovů zlato by se občas mohlo hodit a přitom to prý není ani tak složité. Stačí mít kámen mudrců a pak už to jde skoro samo. Shánění kamene mudrců sice už je trochu obtížnější, ale některým se to údajně povedlo – záznamů o úspěšných alchymistech existuje překvapivě hodně. Můžeme jim věřit a nemusíme, ale zajímavé je vlastně něco jiného: podle alchymistických spisů hrál důležitou roli při výrobě téhle zázračné substance sluneční svit. Dokonce sám císař alchymistů Rudolf II. údajně zažíhal oheň ve svých destilačních pecích slunečními paprsky. Jiní „zlatodějové“ šli ještě dál a obyčejný oheň vynechávali úplně, protože získávali žár ze Slunce přímo – pomocí lup nebo zakřivených zrcadel. Měli pro to různá magická zdůvodnění, která nám dnes celkem oprávněně připadají jako blábolení, takže vás jich tady ušetřím. Přesto by ale byla chyba účast Slunce při výrobě kamene mudrců přejít jen tak bez povšimnutí.

Současní vědci totiž dělají vlastně to samé. Ve francouzských Pyrenejích u obce Odeillo stojí pec, do níž soustřeďuje sluneční světlo 63 velkých zrcadel. V ohnisku je tak možné docílit teploty až 4000 stupňů Celsia (železo se taví už při teplotách okolo 1200 stupňů), ještě významnější ale je, že tahle pec pracuje naprosto čistě. Jde v ní proto dělat věci, které jsou ve všech ostatních pecích nemožné, mimo jiné vyrábět různé speciální materiály a slitiny bez jakýchkoliv nežádoucích příměsí. Nemusím snad ani zdůrazňovat, jak moc je to důležité třeba při výrobě polovodičů a dalších elektronických prvků, supravodivých látek a slitin pro kosmický a jaderný průmysl.

Přitom cíle alchymistů byly vlastně stejné: jejich donekonečna opakované destilace ve skutečnosti znamenaly odstraňování nežádoucích příměsí; použít k tomu dokonale čistou energii slunce tedy mělo svou logiku. A i oni – stejně jako moderní vědci v Odeillu – usilovali o získání materiálu se speciálními vlastnostmi. Protože je těžké popřít, že k substanci, která mění obyčejné kovy ve zlato, se přívlastek „speciální vlastnosti“ náramně hodí.

Rozdíl je snad jen v tom, že staří alchymisté postup zdůvodňovali magickou silou Slunce vyplývající z jeho postavení vládce nebes, zatímco dnešní vědci mluví jazykem přesných čísel. Nelze se přitom ale zbavit pocitu, že alchymistické vysvětlení může ve skutečnosti znamenat, že kdysi někdo dobře věděl, proč použít právě sluneční svit, ale postupem času tahle znalost zdegenerovala do bezduchého napodobování doprovázeného magickým mumláním a zaříkáváním. Anebo to skuteční zasvěcenci věděli stále, měli ale dost důvodů tuhle znalost před publikem zatemnit předstíráním magie.

Důležité je, že tu nad povrch možná vystupuje malý kus ledovce prozrazující, že pod hladinou nepoznaného se ukrývá mnohem větší masa úplně jiné skutečnosti, než je ta popisovaná v oficiální historii vědy. Skutečnosti, která musela být celé věky skrytá, protože vědění znamená moc – ve starověku, ve středověku a stejně tak i dnes. To také spojuje starou dobu s dnešní, i když v časech elektronických médií jsou zastírací metody pochopitelně jiné.

Je tedy možné, že dějiny poznání probíhaly jinak, než tvrdí učebnice a celý náš vzdělávací systém?

Vzdělání, kterého se na nás dnešní školský systém dopouští, má jednu zajímavou vlastnost: je myšlenkově uzavřené. Zanechává absolventa v přesvědčení, že všechno podstatné se dověděl, a nedává moc prostoru k přemýšlení, jestli by to mohlo být i jinak. Co by se stalo, kdyby to bylo jinak? Co by z toho vyplývalo?

Můžeme si to představit jako hodinový stroj s ozubenými koly: všechno do sebe přesně zapadá, kolečka se otáčejí, jak mají, což jakoby potvrzuje správnost a dokončenost celé konstrukce hodin, a tedy i reality, kterou hodiny zobrazují. Nemáme důvod pochybovat o orloji, neboť funguje, proto nepochybujeme ani o vesmíru, který zobrazuje. Jenže orloj není vesmír, ale jen mechanické znázornění naší představy o něm, přesněji o jeho nepatrné části. Podstata orloje je úplně jiná než podstata vesmíru. A co je nejdůležitější: orloj je dokončený a uzavřený systém vycházející z naší mysli, zatímco vesmír pro nás stále představuje do značné míry záhadu. S naší ve škole nabytou představou minulosti neomylně směřující od nedokonalého k dokonalejšímu to může být úplně stejné.

Příměr k orloji má dokonce pěknou oporu v realitě: ptolemaiovský model vesmíru se Zemí uprostřed, pocházející z 2. století našeho letopočtu, fungoval tak dokonale, že podle něj bylo možné pohyby nebeských těles nejen popsat, ale i poměrně přesně předvídat. Mohlo by se zdát, že to samo o sobě je nejlepším důkazem jeho dokonalosti a správnosti. Přesto byl od základu špatný: nejenže Země není středem vesmíru, ale vesmír dokonce ani žádný střed nemá. Právě zdánlivá dokonalost a uzavřenost ptolemaiovského modelu vedla k tomu, že nebyl důvod o něm pochybovat, jeho soukolí rozbít a postavit něco jiného. A že jeho nahrazení modelem lepším trvalo půldruhého tisíciletí a stálo nejen mnoho úsilí, ale sem tam i nějakou tu krev.

Vraťme se ale k našemu příměru týkajícímu se uzavřenosti školní představy historie. Žák v něm sice smí takto získané znalosti dál prohlubovat a obohacovat o detaily – přidávat další kolečka, takže orloj už nebude ukazovat jen pohyby Slunce a Měsíce, ale třeba i dalších planet, což je poslání vyššího studia –, ale nepředpokládá se, že bude měnit základní kola stroje. Samozřejmě hlavně proto, že ve většině případů by to znamenalo jeho kolaps, protože – přiznejme si to otevřeně – většina studentů nejsou žádní géniové a i tahle „orlojová“ představa reality je pro ně dostačující ažaž (stejně ji z největší části brzy zapomenou). Ale tak trochu také proto, že by se mohlo ukázat, že jde postavit stroj lepší. Což by pro dobře zavedené existence některých lidí nemuselo být zrovna pohodlné.

Proto stroj na vědění raději neposkytuje prostor pro velké změny, o možnosti radikální přestavby ani nemluvě. Základní principy fungování našeho světa nenechá žáka nacházet, ale prostě mu je implantuje.

Jenže realita je téměř nekonečně složitá, zatímco rozsah školních osnov omezený. Aby se do nich obraz skutečnosti vešel, musí se hodně zjednodušovat – z pestré mozaiky se stane skica. A když kreslířům do práce ještě ke všemu mluví metodici, ideologové a pohříchu mnohdy i politici, pak je z toho často dokonce karikatura.

Jedním ze základních principů historie sugerovaných žákům je, že vše se vyvíjí od nedokonalého k dokonalému, tedy že dnes je všechno jaksi lepší než dřív: lidé chytřejší, věda a technika vyspělejší, stroje sofistikovanější, zbraně ničivější… Literatura a film jsou plné příběhů o tom, jak bychom na případné příchozí z minulosti působili dojmem bohů, nebo aspoň mocných čarodějů. Ale opravdu by před námi v posvátné bázni padali na kolena?

Mnozí možná ano, ale někteří nejspíš ne. Nedá se ani vyloučit, že před některými bychom naopak na kolena padali my. Lidský mozek je už desetitisíce let stále stejný, ale nejen to, neurologové by vám potvrdili, že se dá cvičit stejně jako svaly. Když podněty chybí, zakrňuje, když je jich naopak dost, vytvářejí se nové spoje a mozek mohutní. A těžko popřít, že v minulosti na něj byly kladeny mnohem větší nároky než dnes. Některé poslední studie opravdu říkají, že mozek moderních lidí se zmenšuje – hloupneme v důsledku toho, že nemusíme čelit takovým výzvám jako naši předchůdci.

Příroda není spravedlivá, a tak se vždy rodili lidé chytří a lidé méně chytří. Dnešní společnost se umí postarat i o ty druhé (navíc jim zajistí životní minimum a obklopí je pseudorealitou médií a virtuální zábavy, takže nemusí myslet už skoro vůbec), jenže tak tomu nebylo vždycky. Kdo se ve starých dobách nedokázal orientovat v realitě, pochopit přírodu i společenské síly, ten nedopadl dobře. Přežívali nejen silnější, ale především chytřejší a vnímavější – a potomky samozřejmě může zplodit jen ten, kdo je živý. Zákon přírodního výběru nejde ošidit (i když dnešní společnost dělá, co může), takže pravděpodobnost výskytu mimořádně nadaných jedinců byla v minulosti nejspíš podstatně vyšší než dnes.

Není právě tohle ten důvod, proč dnes v údivu a poněkud bezradně stojíme před megalitickými stavbami, pyramidami a dalšími neuvěřitelnými výkony starodávných civilizací?

Asi teď namítnete, proč tedy nevidíme další výstupy jejich působení. Odpovědí je víc (a budeme se jimi zabývat v dalších kapitolách), jedna z nich je ale velmi jednoduchá: starý svět neznal pojmy jako „ochrana duševního vlastnictví“, „patentová práva“ nebo „průmyslový vzor“. Co si kdo neuhlídal, o to přišel – a tak se výrobní tajemství střežila jako oko v hlavě. Asi nejlepším příkladem jsou cechovní praktiky nebo stavební hutě, ale i to je nejspíš jen vrchol ledovce, jak ještě uvidíme.

Existoval ostatně i další důvod, proč se svými vynálezy moc nechlubit: obvinění z kacířství nebo čarodějnictví nebylo nic příjemného a ne každému se poštěstilo pracovat pod ochranou mocných panovníků, jako to měl třeba Leonardo da Vinci. Není tedy lepší užívat ovoce svého know-how v tichosti sám, nanejvýš ho tak ještě předat svým potomkům?

Ale ani v novějších dobách často nebyly důvody k chlubení – vynálezy se kradly, daly se zneužít, stávaly se součástí her velkých koncernů, tajných služeb a vojenských tajemství. Příliš revoluční vynález potápěl zavedené firmy a kazil kšefty. I proto nechyběly ani snahy vynálezce umlčet všemi způsoby, z nichž některé nebyly moc příjemné.

Po učencích, vědcích a technicích, kteří se takovými záležitostmi zabývali v minulosti, po jejich znalostech, technologiích a objevech tak zůstaly často jen nejasné narážky a mlhavé indicie. Ale i to málo, co prosvítá bariérou mlčení, je natolik vzrušující, že stojí za to se za tím vypravit. Není to poprvé, už jednou jsem se tímto tématem zabýval v knize Záhadné vynálezy (Alpress 2009). Nevešlo se ale do ní zdaleka všechno, a to i přesto, že její dějová linie skončila už na počátku novověku. Proto vznikla tato publikace, která je jejím volným pokračováním. Rozšiřuje tematiku hypotetické zaniklé civilizace, od níž by mohly znalosti předbíhající dobu pocházet, i problém indicií nasvědčujících skryté tradici tajných vědomostí a doplňuje poznatky, které se objevily až po jejím vydání. Především ale protahuje naše pátrání po záhadných vynálezech až téměř do současnosti, protože nová doba není v tomto ohledu o nic méně tajemná než ta stará. Spíš naopak. A je to logické: ještě nikdy v dějinách nepředstavovaly technologické znalosti takovou sílu a moc, jako je tomu od nástupu průmyslové revoluce až po dnešek.

2

Příchod bohů

Chybějící článek mezi zvířaty a skutečnými lidmi jsme my.

Konrád Lorenz, rakouský zoolog a etolog (1903–1989)

„Naše objevy naznačují, že v prehistorické době se lidé setkávali s tvory z jiných planet, nebo si je alespoň uměli představit.“ Takové tvrzení by jistě nepřekvapilo v některé z knih Ericha von Dänikena, ale není od něj. Najdeme ho v seriózním deníku The Times of India (konkrétně ve vydání z 15. července 2014), který je se svými více než 7,6 milionu odběratel nejčtenějším anglicky psaným periodikem indického subkontinentu. Muž, jehož tu autorka článku představuje jako archeologa, se jmenuje JR Bhagat a mluví o podivných kresbách v jeskyních nedaleko obce Charama (stát Chhattisgarh ve střední Indii). Skalní obrazárna je podle předběžného průzkumu asi 10 000 let stará a jsou tu k vidění postavy bez obličejů v oblecích nápadně připomínajících skafandry (včetně kulatých přileb s anténami). Na jedné z kreseb je navíc kruhovitý objekt s jakousi komplikovanou strukturou uvnitř. Stojí na třech dlouhých tenkých nohách a ze všeho nejvíc připomíná meziplanetární modul.

Místní obyvatelé tyto malby údajně spojují s malými bytostmi nazývanými rohela, které se kdysi dávno snesly z nebe v okrouhlých lodích, aby unesly několik jejich soukmenovců. Indičtí archeologové prý už kvůli dalšímu výzkumu kreseb navázali spolupráci s indickou kosmickou agenturou ISRO a americkou NASA.

Znamená to, že důkaz o mimozemských návštěvách na naší planetě byl konečně nalezen?

Vypadá to působivě, tím spíš, že zprávu postupně převzala celá řada médií. Problém ovšem je, že není k nalezení jediná odborná publikace, jejímž autorem by byl JR Bhagat, a nehlásí se k němu ani žádné vědecké pracoviště, což je v časech internetu trochu divné. Existuje sice facebookový profil toho jména, dočtete se tam však pouze to, že dotyčný pán se šťastně oženil. Přejme mu to, ale nás by přece jen víc zajímaly důkazy o mimozemských návštěvách, které se jeho jménem rozletěly do světa. Popravdě řečeno jsou dost slabé a ani za poměrně dlouhou dobu od jejich zveřejnění k nim žádné další informace o objevu nepřibyly. Vše nasvědčuje tomu, že kresby sice nejspíš existují a snad jsou i pravé, skuteční archeologové je však pořád ještě neviděli nebo se k nim nechtějí vyjadřovat.

Indie je daleko a hledat charamské jeskyně tam asi vyrazí málokdo, tím spíš, že i o nich internet podezřele mlčí. Ale není to ani potřeba. Kresby podobné těm, jaké zveřejnil The Times of India, zcela prokazatelně existují na mnoha dalších místech světa. Některé z nich jsou dokonce ještě záhadnější a všechny dohromady naznačují, že před mnoha tisíciletími byly na světě kromě zvěře a lovců i jinačí věci.

Kouzelný kámen Rayéta

Jestli je na skalních kresbách postav v oblecích střižených na způsob skafandru něco opravdu zajímavé, pak to, že se vyskytují na navzájem vzdálených lokalitách a pocházejí z různých časových období. Nepochybně nejslavnější z nich je známá jako Velký marťanský bůh, jehož příběh podrobně popisuji v jiné knize (Záhady Bible, Alpress 2013). Je k vidění v saharském pohoří Tassili a vědci jeho stáří odhadují na přibližně 6 až 8 tisíc let. Těsný oblek s náznakem příruby na krku stejně jako velká kulatá hlava s jediným okem uprostřed a jakýmisi štěrbinami po obvodu opravdu nápadně připomíná potápěčský nebo kosmický skafandr. Není proto těžké uvěřit zastáncům archeoastronautických hypotéz, kteří v monumentální šestimetrové postavě vidí mimozemšťana. A takových bytostí skalní obrazárna v Tassili předvádí víc.

Oficiální věda se přiklání k názoru, že jde o šamana v rituálním obleku a s pokrývkou hlavy zhotovenou z tykve. Pohříchu však už neříká, jestli se dotyčný šaman pohyboval s pomocí slepecké hole, nebo měl vodicího psa, protože z tykve takto naražené na hlavě by toho moc neviděl. Hlavně však nevysvětluje, proč měl potřebu vypadat jako bytost bez obličeje (stejně jako kresby z charamských jeskyň), když u většiny masek přírodních národů naopak výraz tváře zdůrazňuje povahu ducha nebo božstva.

Stejné bytosti najdeme i na skalních kresbách v Severní Americe, Austrálii a na mnoha dalších místech planety. V alpském údolí Val Camonica můžete vidět dvojici postav se svatozářemi kolem hlavy, které drží v ruce předměty, v nichž by sice archeologové chtěli vidět luky, mnohem víc ale připomínají sextant či jiný navigační přístroj (přinejmenším proto, že luk má tětivu na druhé straně, což je znalost, která se dá u pravěkých lovců předpokládat). Jiné partie z této lokality sami archeologové ve svých pracích díky motivům kreseb označují názvy jako Roccia degli Astronauti (Skála astronautů).

Nedávno zesnulý německý autor spekulativní literatury Peter Krassa v této souvislosti připomíná prastaré legendy kolující po alpských údolích, podle nichž zde kdysi mezi sebou bojovali bohové, kouzelníci a démoni. Nelze si při tom nevzpomenout na indické eposy o válkách bohů disponujících létajícími stroji. Přímo to sugeruje myšlenku, že se vlastně mluví o jedné a té samé události.

Jiné alpské pověsti vyprávějí o Rayétě – zázračném kameni, z něhož vyzařovaly podivné paprsky. Jeden čas patřil králi říše Fanis, nakonec se ale z nebe snesl dračí pták, Rayétu zabavil a kamsi s ní odlétl. V příbězích z těchto končin vystupují také ohnivé příšery nesoucí zářící rubíny a další podivné bytosti (nebo snad stroje?). Jsou to všechno jenom pohádky, nebo to nějak souvisí s rytinami na skalách?

Existence říše ve vysokohorské pustině rodící jen led a kamení vypadá na první pohled jako nesmysl – dokud tu archeologové v 50. letech minulého století nenašli zbytky kruhových valů a dalších megalitických objektů. Ani válka bohů nemusí být výmyslem, protože ve vzorcích zeminy z okolí byly nalezeny zbytky popela z velkých požárů.

Nebyl to první výzkum alpských archeologických lokalit. Už během druhé světové války tu stopy po dávných vyspělých civilizacích (v tomto případě samozřejmě ryze árijských a nordických) hledali nacističtí vědci z pověstné organizace Ahnenerbe, patřící pod pravomoc říšského vůdce SS Heinricha Himmlera. O tom, na co přišli, se ale můžeme jen dohadovat, protože výsledky jejich práce se ztratily na konci války.

Že se Alpy z hlediska existence dávných kultur donedávna hodně podceňovaly, nasvědčuje nejen nález populárního „muže z ledovce“ Ötziho, ale i celá řada dalších příznaků. Některé zdejší terénní útvary nápadně připomínají mohyly a poslední výzkumy britské pravěké observatoře Stonehenge tvrdí, že její budovatelé přišli právě z Alp. Zdejší velehory přitom nemusely být nezajímavé ani v časech, kdy lidé ještě neznali zimní sporty a lyžařské vleky: pod zemí se tu nacházela vydatná ložiska soli, drahokamů, mědi a kovových rud, což by se někomu, kdo si libuje v oblecích na způsob skafandrů a má pod palcem ohnivé draky, mohlo hodit. Možná se pod skalními štíty ukrývá ještě nejedno překvapení.

Lidé s přilbami

Velké kulaté hlavy s jedním okem (nebo co to je) uprostřed mají i divní tvorové od hory Coso – ano, té, poblíž které se v kameni našel kontroverzní artefakt připomínající zapalovací svíčku motoru. Z některých bytostí na australských skalních kresbách (například těch z Wandjina Rock) běhá mráz po zádech i modernímu člověku. Mají znázorňovat duchy oblaků a deště kmene Wandjina, proč ale mnohé z nich vypadají skoro stejně jako kresby v Tassili na opačném konci světa? Mimochodem jejich stáří je dost podobné, vědci odhadují, že vznikly před pěti až šesti tisíciletími.

Divné pocity vzbuzuje také pohled na obrovské kulaté hlavy s překvapivě moderními přilbami, vytesané ze sopečné horniny, které se nacházejí v mexické La Ventě. Jsou o něco mladší a patří kultuře Olméků, kteří byli na podstatně vyšší civilizační úrovni než umělci z jeskynních galerií, takže by nám mohli o sobě prozradit víc. Ale neprozradí, olmécká kultura je stejně záhadná jako výraz podivných soch, které po sobě zanechala. Podrobněji jsem se jí zabýval v předchozí knize na toto téma (Záhadné vynálezy, Alpress 2009). Plastiky lidí oblečených v něčem na způsob skafandrů byly nalezeny také v záhadné pyramidě Cuicuilco poblíž Mexico City. K té se ještě podrobněji vrátíme v následující kapitole.

Astronauti z La Venty (stejně jako mnohé další plastiky a kresby lidí s divnými věcmi na hlavě) jsou poměrně známí, tak tedy raději vzpomeňme jednu kulatou hlavu, které si zatím archeoastronautická literatura a ufologické magazíny moc nevšímaly: objekt označovaný jako New England Mystery Stone. Jde o pečlivě opracovaný a dokonale vyhlazený kámen, který roku 1872 vykopali dělníci při stavebních pracích poblíž břehu jezera Winnipesauke (New Hampshire). Je vysoký přibližně deset centimetrů a má tvar vejce, z jehož boku vystupuje tvář, která díky masitým rtům a zploštělému nosu může připomínat právě záhadné olmécké plastiky. Po stranách jsou vyryté další symboly: kukuřice, indiánské týpí, kruh, spirála a znaky neznámého významu (včetně něčeho na způsob ozubeného kola).

První záhadu představuje samotný materiál: jedná se o křemenec (kvarcit), který je velmi odolný a tvrdý, takže k opracovávání primitivními indiánskými prostředky nijak nesvádí a navíc se v oblasti běžně nevyskytuje. Nepodařilo se ani určit, z jaké lokality hornina pochází. Objevily se proto názory, že plastika je eskymáckého nebo keltského původu (což by samo o sobě představovalo archeologickou senzaci). Jenže odborné ohledání pomocí moderních metod roku 1994 prokázalo, že otvory na protilehlých koncích kamene představují další záhadu.

„Viděl jsem hodně děr v kameni provedených technikou, jakou disponovali prehistoričtí obyvatelé Ameriky, ale tohle je něco úplně jiného,“ prohlásil archeolog Richard Boisvert. „Indiánská práce se pozná podle nepravidelností a toho, že otvory se obvykle zužují. V tomto případě ale je provedení naprosto přesné, navíc každý otvor byl proveden vrtákem o jiném průměru. Přikláním se proto k názoru, že to bylo provedeno v 19. nebo 20. století.“

Otázka ovšem je, proč by někdo z tvrdého kamene velmi pracně vyráběl padělek, který se nepodobá ničemu z indiánského ani žádného jiného umění, a pak ho ještě ke všemu zahrabal pod zem na břehu jezera. Záhada momentálně nemá řešení, protože čas, kdy byl kámen opracován, nejde nijak stanovit.

„Nemáme, s čím tu věc srovnávat, a navíc ani moc přesně neznáme okolnosti nálezu,“ konstatoval geolog Eugene Boudette, který se artefaktem také zabýval. „Dokud se neobjeví něco podobného, nedá se k tomu nic dalšího říct.“

Méně známá svědectví o podivných bytostech, které by také bylo možné ztotožnit s postavami na skalních kresbách, obsahuje Bible. Kniha Daniel (10:6,7) například říká: „Tělo jeho jako tarsis (pravděpodobně stříbro – pozn. aut.) a obličej jeho na pohledění jako blesk a oči jeho podobné pochodním hořícím a ramena jeho i nohy jeho na pohledění jak měď vypulérovaná a zvuk slov jeho podobný zvuku davů… Muži, kteříž se mnou byli… hrůza velká padla na ně a i utekli, aby se skryli.“

Milovníci antických mýtů si při tom nejspíš vzpomenou na nápadně podobnou bytost, kterou potkali argonauté při návratu ze své dobrodružné výpravy za zlatým rounem: na bronzového robota Tala stvořeného bohem Hefaistem, aby hlídal Krétu. Místo krve v něm koloval roztavený kov, což je na starověk překvapivě moderní metoda, protože tak se dnes odvádí teplo u některých typů jaderných reaktorů. Jméno Talos se pak v antické mytologii objevuje ještě jednou a opět ve spojení s technikou. Měl se tak jmenovat synovec bájného konstruktéra a stavitele (a jaksi mimochodem i letce) Daidala. Údajně byl ještě nadanější než strýc (už jako dítě vynalezl soustruh), který ho raději zabil, aby neměl konkurenci.

Tak by se dalo pokračovat dlouho. Ale archeoastronautických publikací, které se záhadnými postavami v dávném umění a mýtech operují, už vzniklo tolik, že není třeba jejich řady dál rozmnožovat. Málo známé je ale něco jiného: v australské skalní galerii Djulirri (Northern Territory) existuje pěkný důkaz toho, že domorodí umělci nebyli žádní surrealisté vkládající do obrazů svou abstraktní imaginaci podpořenou drogami (jak obvykle komentují neobvyklé artefakty na skalních kresbách akademičtí archeologové). Zde se nacházejí nejen staré kresby, ale i takové, které pocházejí ze 17. až 20. století našeho letopočtu. A tak tu vedle tradičních výtvorů, starých možná tisíce let, najdeme evropské plachetnice, parníky, a dokonce i jeden dvojplošník, tedy stroje, které pro domorodce musely být skutečným zjevením z jiného světa. Vyobrazení je přitom naprosto realistické, včetně mnoha detailů, takže například u plachetnic je možné podle trupů, takeláže i navigačního vybavení dokonce určit, o jaký typ lodě se jedná.

Někdo může namítnout, že styl skalních kreseb se za dlouhá tisíciletí vyvíjel, takže realismus těch nových o autenticitě těch dávných nic nevypovídá. Jenže i slavné jeskynní umění Altamiry staré 14 až 18 tisíc let je realistické, dokonce tak, že podle něj dnes vědci určují druhové složení pravěké fauny. Popravdě řečeno je realističtější (a umělecky hodnotnější) než nejeden výtvor takzvaného moderního umění. Stejně tak postavy na kresbách z francouzské jeskyně La Marche bychom spíš čekali ve skicáři současného výtvarníka než na kameni pamatujícím paleolit. Totéž platí o celé řadě dalších jeskynních kreseb, takže o schopnostech dávných umělců věrně zachytit jejich svět nemusíme pochybovat.

Co ale potom znamenají kruhové objekty se spirálovitými strukturami uvnitř, které na nás zírají ze skalních stěn na Kanárských ostrovech (lokalita La Zarza na ostrově La Palma), v alpské Val Camonice, španělské Galicii nebo na mnoha místech britských ostrovů, Severní Ameriky i jinde? Proč indiáni ze Santa Barbary v Kalifornii měli potřebu pokrýt kámen obrazy komplikovaných ozubených kol s loukotěmi?

Poblíž vesnice Cabrerets v Pyrenejích objevili roku 1922 dva kluci jeskyni, která později dostala jméno Pech Merle. Andrému Davidovi a Henrimu Dutetreovi tehdy bylo pouhých deset let, další průzkum proto prováděli pod vedením amatérského archeologa a specialisty na pravěké jeskynní umění Amedeea Lemoziho. Našli celou řadu kreseb pocházejících z mladšího paleolitu, přesněji řečeno z období gravettienu (cca 25 tisíc let př. n. l.) a magdalénienu (16 tisíc let př. n. l.). A mezi nimi i jednu, která nepřestává vzrušovat milovníky záhad: na břiše tu leží bytost s kapkovitou hlavou a šikmýma očima, která jako by vypadla z ufologických magazínů. Nad ní se tyčí něco, co by mohl být bokorys létajícího talíře.

Archeologové si na bujnou fantazii moc nepotrpí, a tak padlému „ufounovi“ říkají „mrtvý muž“ a jeho dopravnímu prostředku „abstraktní symbol“. Dobrá. Tvorové nápadně podobného vzezření však zírají ze stěn také ve španělské jeskyni Los Casares (Guadalajara) – a tam mrtví zjevně nejsou. Naopak, jejich postoje naznačují jakousi dominanci a někteří se tváří dost zle. Vědecký výklad tvrdí, že jde o nejstarší pokusy zobrazit lidské bytosti. Inu každý začátek je těžký. Jenže proč stejný umělec neměl problém hned vedle nakreslit zdařilého koně? Ostatně bytosti s nápadně podobnými hlavami jsou i v jeskyni Lascaux a na dalších místech.

Badatel Derek Cunningham navíc tvrdí, že figura z Lascaux je stejně jako některé obdobné pravěké kresby v dalších jeskyních ve skutečnosti symbolem hvězdné mapy. Což je hypotéza o to působivější, oč hůře se dá dokázat, nicméně mnichovský profesor Michael Rappenglueck také věří, že našel v pravěkých podzemních galeriích obrazy souhvězdí. V tomto případě Plejády, které podle něj znázorňují důlky v podlaze jeskyně La Marche – ano, té s překvapivě realistickými skicami lidských tváří a postav oblečených do dobře střižených šatů, které bychom v době kamenné nehledali.

Obrazy z divného světa

Ještě větší záhadou jeskynních kreseb jsou objekty, které nepochybně nezobrazují ani lidi, ani zvířata, takže se do oněch dávných dob nějak nehodí. Už jsme zmínili „létající talíř“ z Pech Merle a kruhové nebo spirálovité struktury na různých místech světa. Jsou ale i další. V Tassili, odkud pochází slavný Velký marťanský bůh, je k vidění také objekt připomínající šnečí ulitu s něčím, co by mohly být dvě trysky v chodu, a jakousi kabinou. Její objevitel Henri Lhote ji popisuje takto: „… čtvrtá postava… představuje člověka vystupujícího z prapodivného ovoidu, který svými barvami a vnitřní strukturou připomíná ulitu, kokardu nebo vejce. Není vyloučeno, že tento obraz – který je zřejmě alegorický – znázorňuje narození…“

Takže narození… Nu dobrá. Ale proč z něčeho, co mnohem víc než ženu připomíná přistávací modul?

Otázka je o to vtíravější, že hned vedle stojí postava s přilbou na hlavě a oblekem s mnoha kapsami a nad tím vším se vznášejí figury jakoby ve stavu beztíže. Jinde v sousedství rohatého zvířete poletuje kopule s komplikovanými strukturami na povrchu, z níž směrem dolů vychází velké množství čar. Naznačují snad pohyb vzhůru? Další kresba z Tassili předvádí soustavu soustředných ozubených kol, po jejichž obvodu se nacházejí malé čtverečky – některé plné, jiné prázdné. Pravěká převodovka, nebo čtečka binárního kódu? Nechybí ani oválný objekt znázorněný v řezu, uvnitř něhož sedí dvě postavy. Jeho stěny mají složitou vrstevnatou strukturu a na každé straně z něj vycházejí tři čáry. Stan, nebo něco jiného?

Na Kanárských ostrovech jsou zase k vidění skalní kresby plachetnic s nízkými trupy a oplachtěním používaným v 19. století a na současných sportovních jachtách. Nemusíte se za nimi ani lopotit mezi zdejší lávové útesy, protože jejich reprodukce vystavuje antropologické muzeum v Santa Cruz de Tenerife, což je vážená instituce, která by nějaký pochybný podvrh rozhodně nevystavovala. Na kresbách zdánlivě není nic zvláštního, dokud si neuvědomíme, že původní obyvatelé ostrovů Guančové byli vyhubeni nejpozději v 17. století, kdy takové lodě ještě neexistovaly. Jejich autoři tu žili přinejmenším od prvního tisíciletí před naším letopočtem, ale možná ještě mnohem dříve, takže rytiny mohou být a nejspíš i jsou velmi staré. Bizarní je, že sami Guančové lodě stavět neuměli a nedokázali se plavit ani mezi svými ostrovy, přestože jsou jeden od druhého na dohled. Jejich příchod na Kanárské ostrovy, kde žili na úrovni doby kamenné, je proto velkou záhadou. Na druhou stranu však uměli dokonale mumifikovat mrtvé (v antropologickém muzeu v Santa Cruz de Tenerife se tak můžete setkat s Guanči tváří v tvář a trochu z toho běhá mráz po zádech), prováděli úspěšné trepanace lebek na živých pacientech a jejich skalní kresby obsahují stejné znaky jako paleolitické umění Evropy. Na Kanárských ostrovech stojí také stupňovité pyramidy, i když jejich vztah ke Guančům je nejasný (a někteří archeologové dělají všechno možné, aby je prohlásili za padělek). Kdo tedy postavil a řídil lodě, které za časů Guančů vůbec neměly existovat?

Skutečným šokem pak je kresba uhlem v jeskyni Nerja poblíž jižního pobřeží Španělska. Archeologický tým vedený Josém Luisem Sanchidrianem z univerzity v Cordobě tu na jednom z krápníků nalezl kresbu uhlem znázorňující jakousi dvojitou spirálu, jejíž závity navzájem spojují příčné čáry. Je stará 42 až 43 tisíciletí a oficiální vysvětlení zní, že znázorňuje tuleně. Ano, určitě je to tuleň, ale jen pokud trpíte zrakovou vadou, díváte se na tuleně z letadla, oni jdou pěkně v řadě za sebou a mají na zádech namalované pruhy. Pak to naprosto odpovídá. Nebo by to také mohl být průvod pásovců. Jestli ale kresba opravdu připomíná něco z normálního světa, pak je to dvojitá šroubovice DNA s můstky bází, jejichž pořadí kóduje genetické vlastnosti každého organismu.

Nejspíš namítnete, že neandertálci (kteří tehdy v této oblasti prokazatelně žili) DNA znát nemohli. Museli to ale nezbytně kreslit neandertálci? Příznivci archeoastronautických hypotéz jistě řeknou, že ne, protože v tom mají prsty mimozemšťané, ale proč zacházet do krajností, když existují také schůdnější možnosti. Moderní člověk našeho typu (poddruh Homo sapiens sapiens) tou dobou obýval Evropu také – a z předešlé kapitoly už víme, že nebyl o nic hloupější než my, spíš naopak. Naše dnešní civilizace – když to vezmeme opravdu z gruntu, tedy od Sumeru – trvá asi pět tisíc let. Do doby existence našeho druhu, tedy nejméně 50 tisíc let (ale patrně mnohem víc, možná i dvakrát tak dlouho), by se taková civilizace vešla nejméně desetkrát, a přitom je v éře našeho druhu tolik temných míst, že by se v nich schovala docela snadno.

Není ostatně ani nutné vidět v podivných postavách se skafandry za každou cenu astronauty. Když pomineme, že by to také mohli být potápěči (což ale trochu nedává smysl), pak není špatné si vzpomenout na obleky, v jakých pracují lékaři bojující s ebolou a dalšími vysoce nakažlivými infekcemi. Nezdá se být nemožné, že příslušníci nějaké vyspělejší civilizace, cestující za dávných časů po světě, řešili stejný problém a byli při tom ohleduplnější než Evropané, jejichž infekce za časů objevitelských výprav a kolonizace zlikvidovaly na nově nalezených kontinentech miliony lidí.

Z našeho pátrání bychom ostatně neměli vynechat ani ty neandertálce. Na scéně evoluce rodu Homo se objevili před přibližně 120 až 130 tisíci lety a poslední nálezy jejich pozůstatků pocházejí z doby před 20 až 30 tisíci lety. Dříve se soudilo, že šlo o primitivnější předchůdce moderních lidí, kteří pak tlaku našich vyspělejších, chytřejších a civilizovanějších předků podlehli – a v obecném povědomí tato představa zůstává dodnes.

Zřejmě to ale není pravda. Neandertálci byli silnější a přinejmenším stejně bystří jako naši předkové. Pokud měl někdo šanci vytvořit úspěšnou vyspělou civilizaci, tak to byli spíš oni. A pokud měl někdo někomu ve vzájemné konkurenci podlehnout, byli bychom to nejspíš my. A přece tu jsme, ale oni ne (i když podíl jejich genů v našem genofondu je stále předmětem vědeckých sporů). I to je jedna z velkých záhad minulosti.

Konec ukázky