Copyright © 2012, by Peter Watt

Translation © Jaroslav Žerávek, 2015

Copyright © ALPRESS, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu BEYOND THE HORIZONT vydaného nakladatelstvím Macmillan, Sydney

přeložil Jaroslav Žerávek

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-941-5 (ePub)

ISBN 978-80-7543-014-4 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Věnováno skvělé vydavatelce a přítelkyni Cate Patersonové, která při mně od počátku stojí.

Dobře, že voda, již peřeje halí,

sténá a kvílí bez konce.

Teď z úbočí kopců se ozvěna valí,

ta píseň bere za srdce –

ten zvuk písně bere za srdce.

Henry Kendall, Poslední ze svého kmene

PROLOG

Středozápadní Queensland

Počátek dubna 1918

V tetelícím se oparu nad pokřivenými pahýly akáciového scrubu tančili ďáblové. Wallarieho se při pohledu na ty měnící se postavy, které se vlnily jako voda, zmocnila hrůza.

Starý domorodý válečník pozvedl svůj dlouhý oštěp, ačkoli dobře věděl, že tahle zbraň ho před démonickými duchy a jejich hrůzostrašným rejem neochrání. Wallarie se nesmí přiblížit k těm běsům, jejichž zkroucená ústa k němu promlouvala o blížící se smrti. Tato smrt byla tak strašlivá, že zasáhne i ty nejmladší a nejzdravější ze všech lidí, černé i bílé. Utonou zevnitř, zadusí se vzduchem, který dýchají, a jejich umírání bude bolestné, ale rychlé. Přijde také do míst, která sir Donald Macintosh před dávnými lety, když Wallarieho klan ještě žil v harmonii s něžnými duchy buše, nazval Glen View. Bylo to předtím, než jeho lid zmasakrovala domorodá jízdní policie a pastýři sira Donalda.

„Odejdi,“ vybízely ho ty přízračné hlasy. „Odejdi a nevracej se, dokud smrt tyto končiny neopustí.“

Démoni se rozplynuli v odpoledním oparu a Wallarie sklonil oštěp. Nastal čas, aby uposlechl varování a vydal se za obzor, daleko mimo svá tradiční loviště. Jednoho dne se vrátí, aby usedl pod starý bumbil před usedlostí v Glen View, kouřil svoji otlučenou hliněnou dýmku a trpělivě čekal, až se k němu z druhého konce světa vrátí Tom Duffy, poslední z jeho krve. Mladý Tom byl vnukem proslulého zbojníka téhož jména, který se kdysi toulal divočinou za hranicí kolonie Queensland. Zbojník, jehož zabila puška příslušníka domorodé jízdní policie, se oženil s darambalskou ženou Mondo a jejich děti předávaly dalším generacím krev Darambalů.

Wallarie netušil, zda se Tom Duffy vrátí, protože duchové předků si občas rádi pohrávali s těmi, kteří dosud žili. Nic nebylo jisté, kromě toho, že se sám jednoho dne připojí k duchům předků na noční obloze.

Nejprve se ale vydá na krátkou cestu do usedlosti Glen View, aby tam navštívil ženu a dítě, vyhnané z jejich domova daleko na jihu. Tam se zadívá do tváře hocha, který je neviditelným poutem svázán s budoucností jeho vlastní krve.

Poté Wallarie opustí své obydlí. Vydá se do opuštěných krajů a setká se s jinými z různých klanů, které také dobytek a zbraně bělochů připravily o domov. Usednou kolem ohně a budou rozprávět o minulosti. Wallarie, který zažil řadu bojů s bělochy, bude v těch cizincích vzbuzovat strach a úctu vlivem svých zkušeností a magických schopností. Ví, že k němu budou zdvořilí, ale současně uvítají, až ho uvidí odcházet ze svého tábora. Na své pouti je osamělý, ale takový už je život válečníka.

Wallarie se poškrábal na zjizvené hrudi a vykročil směrem k usedlosti Glen View.

Západní fronta

Březen 1918

Četař Tom Duffy se opíral zády o stěnu nově vyhloubeného zákopu. Zasunul naolejovaný kovový závěr své pušky Lee Enfield zpátky na místo a zajistil ji. Mladíkovi nebylo ještě ani pětadvacet, ale roky bojů v zákopech Francie a Belgie ho poznamenaly. Tmavé vlasy mu stříbřitě prokvétaly a hluboké hnědé oči zestárly prožitými hrůzami. Tmavou pleť měl posetou červenou vyrážkou po kousancích od blech a stejně jako jeho druhové páchl.

„Pane,“ oslovil ho jeden z mužů, kterými právě doplnili jeho četu.

Posily dorazily v době, kdy Němci podnikli rozsáhlý útok po celé západní frontě a přiměli francouzskou a britskou armádu ke zmatenému ústupu. Objevila se možnost, že by Němci přece jen mohli ve válce zvítězit. Německá armáda totiž změnila taktiku. Využívala skupinky dobře vycvičených pěšáků, kteří se samopaly, plamenomety a hojnou zásobou granátů přepadávali části přední linie. Tom věděl, že úkolem těchto přepadových jednotek je útočit na zásobovací kolony států Dohody a narušovat logistiku a dělostřeleckou podporu. Generál Haig v zoufalé snaze zvrátit tuto situaci vyslal australské a novozélandské oddíly na jih, aby zaujaly obranné pozice proti zdánlivě nezastavitelnému náporu. Němci postoupili tak hluboko do týlu států Dohody, že se jim podařilo bombardovat Paříž, a byla jen otázka času, kdy se císařská armáda probije až do francouzského hlavního města přes americké oddíly, jejichž příslušníci nedávno dorazili. Ještě stále probíhalo jejich rozmísťování po boku válkou unavených vojáků států Dohody.

„Co se děje, vojíne Deane?“ zeptal se Tom. Zadíval se na nováčka a potěšilo ho, že si vybavil jeho jméno.

„Kde přesně to jsme?“ zeptal se ho voják.

Tom už dříve obhlédl červenohnědá zvlněná pole z nevelkého pahorku, na kterém si vyhloubili zákopy, a spatřil kostelní věž a několik elegantních domů. Rovněž viděl textilní továrnu a vyhledal si tyto nápadné body ve své mapě.

„Támhleto město je Villers-Bretonneux,“ vysvětloval vojínu Deanovi. „Ale s naší pozicí si nelamte hlavu – starejte se o to, abyste měl v pořádku pušku a aby vám nerezavěl bodák.“

Tom se díval za mladým vojákem, který se belhal ke svému družstvu a vzal si cigaretu od desátníka Smitherse. Tom věděl, že ho desátník nenávidí, protože byl místo něj povýšen na zástupce velitele čety. Jenže Smithers nikdy neprojevil žádné velitelské schopnosti. Jeho dosavadní povýšení bylo důsledkem ztrát v jednotkách, u nichž v minulosti sloužil.

Tom se odvrátil. V armádě budou vždy červivá jablka a on bude neustále terčem pohrdání některých lidí kvůli tomu, že je černý. Tak to prostě chodilo, za války i v míru.

„Všivej negr,“ brblal desátník Smithers. „Ve světě bílejch by se ztratil. Co je to za spravedlnost, že ho velitel povýšil dřív než bělocha.“ Smithers byl urostlý pořízek, který měřil přes metr osmdesát. Měl nevýrazný obličej a prasečí očka, která se nikdy neusmála. Byl to dobře známý násilník, který vyrostl v sydneyských slumech, kde měl ve zločineckém podsvětí pověst tvrdého muže. Také se povídalo, že jediným důvodem, proč vstoupil do armády, byl fakt, že se potřeboval vypařit kvůli vraždě prostitutky ze sydneyské čtvrti Rocks. Členové jeho družstva se ho právem obávali.

„Zavři tu svou klapačku,“ obořil se na něj desátník Dan Frogan. „Tom Duffy poslal do pekel víc Hunů než celý prapor.“

Desátník Dan Frogan se rozhlédl po nováčcích odpočívajících v zákopu. „Četaře Duffyho kdysi navrhli na Viktoriin kříž, jenže tenhle návrh neprošel mašinérií. Pokud chcete z téhle války vyváznout živí, doporučuju vám, abyste četaře Duffyho bez otázek následovali. Je sice černej, ale tady barva pleti nic neznamená – důležité je, že ví, co dělat, když vám nad hlavou létají granáty a nepřítel vám hledí až do krku.“

Desátník Dan Frogan ztichl a muži znepokojeně sklopili zraky. Dan pohlédl k místu v zákopu, kde seděl o samotě Tom. Neuniklo mu, že starý přítel upírá zrak na otrhanou fotografii, kterou vždy nosil v náprsní kapse. Dan Toma miloval jako bratra. Ve spoustě krvavých bitev záviselo jejich přežití jen na tom, že se jeden na druhého mohli stoprocentně spolehnout.

Dan věděl, že na fotografii je mladá Francouzka, se kterou se Tom před rokem seznámil. Dan se s ní setkal, když byli s Tomem na dovolence, a dívčina překrásná tvář i duše ho hluboce zasáhly. Jmenovala se Juliet Joubertová a měla krátké tmavé vlasy, velké hnědé oči a andělský obličej, který Danovi připomínal obrázky krásných mladých dívek z krabic na čokoládu. Tom se Danovi svěřil, že až válka skončí, vezme si Juliet, která byla učitelkou v městečku daleko za frontovou linií, za manželku.

Tom vzhlédl a všiml se, že ho Dan pozoruje. Usmál se na něj a pak zastrčil snímek zpátky do kapsy. Dan mu pokývl a obrátil pozornost ke svému družstvu. Četař Tom Duffy byl jedním z nejlepších vojáků v australském vojsku a byla to prostě všivá smůla, že ho brali jako míšence. Jinak by už byl dávno důstojníkem. Dan věděl, jak moc je Tom hrdý na své darambalské kořeny. Z tohoto středozápadního klanu už zbyl pouze jediný čistokrevný příslušník – stařec jménem Wallarie – a mezi ním a Tomem existovalo zvláštní spojení, které Dan nedokázal plně pochopit. Tom byl plodem dvou kultur a obě jím současně pohrdaly, ale přesto ho s Darambaly pojilo hluboké duchovní pouto, které se bělochovi těžko vysvětlovalo.

Dan z celé duše věřil, že s Tomem tuhle válku přežijí a že se jeho přítel bude moci oženit s dívkou, kterou miluje. Snad se mu tak konečně podaří najít místo v tomhle světě.

Ten zvuk se nesl jitřní mlhou. Tom Duffy už ho důvěrně znal, ale přesto se mu znovu sevřel žaludek.

„Co je to?“ slyšel vystrašený hlas vojína Deana.

„Kde je pan Sullivan?“ zeptal se Tom Dana Frogana, který zamířil zákopem k němu.

„Už by měl být zpátky.“ Dan sáhl do pochvy pro bodák. „Byl na poradě u velitele roty.“

„Takže je to na nás, Dane,“ podotkl Tom.

„Co je to za hluk?“ opakoval vojín Dean otázku a Tom ucítil podráždění. Bylo přece jasné, co ten zvuk znamená. Ohlašoval smrt, která se blížila v rachotu palby z ručních zbraní a výbuchů granátů.

„Bodáky nasadit!“ zařval Tom. Vzápětí už bylo slyšet skřípání, jak vojáci z pochev vytahovali dlouhé ostré nože, a poté cvakání, když připevňovali bodáky na konce hlavní pušek.

Blížil se k nim hrot masy celé německé armády, kterou od vítězství ve válce dělila jen hrstka australských a novozélandských vojáků. Pokud Němci prolomí jejich linie, válka skončí.

„Už jdou!“ vykřikl někdo. Tom vstal a zaujal své místo na předním náspu. Přes mlhu viděl příslušníky německých přepadových oddílů v šedých uniformách, kteří se od zákrytu k zákrytu hnali v malých skupinkách vpřed. Tom namířil na vojáka s plamenometem na zádech.

„Pal!“ zařval a stiskl spoušť. Němec s plamenometem klesl k zemi. Slyšel, jak napravo od něj zahájil palbu na postupujícího nepřítele kulomet. Tom se teď mohl jen modlit, aby ho stále chránila Wallarieho kouzla. Modlit se a zabít co nejvíce Němců. Příštích několik minut mohlo rozhodnout o výsledku války na západní frontě.

První část

1918

Smrt a zkáza

1

Elegantní pískovcová stavba, kterou zdobil plazící se břečťan, patřila k nejkrásnějším domům s výhledem na překrásný sydneyský přístav. Čas a technický pokrok na ní zanechaly jen malou stopu. V místě, kde kdysi stávaly koňské stáje, byly teď garáže pro automobily, ale po široké cestě stále přijížděli a odjížděli nejdůležitější obyvatelé města. Mířili za Georgem Macintoshem, dědicem rozsáhlého finančního impéria, které vybudovali jeho předci.

George Macintosh byl vyhlášený filantrop a povídalo se, že už brzy ho má král za jeho přispění k australským válečným operacím povýšit do šlechtického stavu. Takto ho znala veřejnost. Lidé z jeho okolí, kteří pronikli za tuto roušku důstojnosti, věděli, že je to ambiciózní muž bez jakýchkoli skrupulí a bez soucitu k utrpení druhých. Ti, kdo ho znali ještě důvěrněji, se neodvažovali veřejně vyslovit své podezření, že George má na rukou krev své vlastní sestry, kterou dal zavraždit jen proto, aby se stal výhradním vlastníkem početných prosperujících Macintoshových společností.

Bylo dopoledne. George seděl v knihovně, listoval novinami a četl chmurné zprávy z války. Jistě, pro něj zas až tak chmurné nebyly. Kdyby Německo ve válce zvítězilo, mohl by vlastně oslavovat, protože zisk z jeho tajných investic do císařského chemického průmyslu by byl nesmírný a německý císař by ho považoval za dobrého přítele. Válce také vděčil za to, že ho zbavila naivně vlasteneckého otce Patricka a bratra Alexandra, a odstranila je tak z vedení macintoshovského impéria.

George přelistoval na článek o tom, jak nad australskými liniemi sestřelili slavného pilota bitevníku Manfreda von Richthofen, přezdívaného Rudý baron. K tomuto vítězství se hlásil jeden kanadský pilot, ale také australští kulometčíci, kteří pálili ze země. Ale co na tom vlastně sejde? George se ušklíbl, zavřel noviny a sáhl po doutníku.

Odřízl špičku. Když doutník zapálil, zahalil mu hlavu oblak modrého dýmu. Dříve George pohlížel na kouření a pití s pohrdáním, ale to se v posledních pár letech změnilo. Možná si obě tyto neřesti vychutnával právě proto, že s nimi jeho žena Louise nesouhlasila a on ji s chutí dráždil. Jejich vztah se navenek zdál bezproblémový, ale mezi čtyřmi stěnami domu bylo všechno jinak. Louise měla před časem románek se Seanem Duffym, bývalým válečným hrdinou a sydneyským právníkem. George rozhodně zasáhl, aby touhle aférou nepodkopala serióznost, kterou získal sňatkem s ní. Pohrozil jí, že ji připraví o jejich malého synka Donalda, a Louise se zcela správně rozhodla s Duffym skoncovat a zůstat po Georgeově boku. Ale on jí to neodpustil.

Na dveře knihovny někdo nesměle zaklepal.

„Vstupte,“ zavolal George a ve dveřích se objevila mladá služebná. „Je tady pan Dwyer, pane Macintoshi,“ oznámila a rychle se vytratila.

„Pojďte dál, brachu,“ vybídl ho George a nenamáhal se vstát ze svého pohodlného koženého křesla, aby svého právního zástupce uvítal. Koneckonců, ten muž pro něj pracoval a dostával za to dobře zaplaceno. George dojednal tuto schůzku ve svém domě, aby měl jistotu naprostého soukromí.

Pan Dwyer vstoupil do knihovny. Byl zjevně nervózní a v ruce svíral koženou aktovku.

„Posaďte se,“ vybídl ho George. „Dáte si něco k pití?“

„Ne, děkuji, pane Macintoshi,“ odpověděl opatrně Dwyer.

George vstal. Nalil si skotskou a pak se posadil za stůl. „Co je nového ohledně otcovy závěti?“

Dwyer otevřel aktovku a rozložil před George právní listiny. „Pravost té poslední vůle byla ověřena,“ povzdechl si Dwyer. „Nejspíš musel předvídat svoji smrt a testament před svým skonem změnil. Zdá se, že původní závěť nahradil tou, kterou předložil major Sean Duffy a v níž ho jmenuje výhradním vykonavatelem.“

George do sebe jedním pohybem obrátil celou sklenku. Prázdnou ji postavil na stůl a zahleděl se na právníka. „Takže co z toho pro nás plyne?“ zeptal se ledovým tónem. Při pomyšlení, že záležitosti pozůstalosti má v rukou bývalý Louisin milenec, mu chuť alkoholu na jazyku zhořkla.

„Budete se dělit o vedení společností se synem vašeho bratra Alexandra,“ odpověděl Dwyer poté, co si odkašlal. „Brigádní generál Duffy určil, že až do Davidových jedenadvaceti let, kdy se sám ujme dědictví, bude chlapcovy zájmy zastupovat jeho matka, vaše švagrová. V případě, že nebude schopna se o synovy záležitosti starat, pověřil tímto úkolem brigádní generál svého právního zástupce Seana Duffyho.“

George už nedokázal dál sedět. Vstal a přešel k velkému oknu s výhledem na příjezdovou cestu a zahrady. Zadíval se na jeden ze záhonů, který právě plel shrbený starý muž. Bratrův syn je taky takový plevel v jeho dokonalé zahradě, pomyslel si George. Kdyby se ho jen mohl zbavit stejně snadno, jako to dělá ten dědek na záhoně. A co mu v tom může zabránit? Koneckonců, zvládl přece dát na opačném konci světa zabít svoji sestru Fenellu.

„A co můj syn?“ zeptal se zády k právníkovi.

„Donald se po dosažení jedenadvaceti let ujme své třetiny,“ odpověděl Dwyer a neklidně se zavrtěl na židli. „Po vašem skonu přejdou rodinné společnosti pod společné vedení vašeho syna a syna vašeho zesnulého bratra. Vy se ale těšíte dobrému zdraví, pane Macintoshi, a já jsem přesvědčen, že ještě dlouhá léta budete pevně svírat kormidlo a povedete svého syna i synovce.“

George se obrátil a založil si ruce za záda. „Děkuji za informace, pane Dwyere,“ pronesl klidným hlasem.

„Pokud je to všechno, pane Macintoshi, rozloučím se a vrátím se do kanceláře.“ Dwyer uložil dokumenty zpět do aktovky a vstal. „Než odejdu, musím vás ještě upozornit na záležitost, která se bude projednávat na příští správní radě.“

„O jakou záležitost jde?“ vyhrkl George.

„Auditory podle všeho zaskočila velká částka, která byla loni bez vědomí správní rady převedena na nějaké švédské bankovní konto. Jsou nervózní, protože o této bance se povídá, že obchoduje s Němci, a obávají se, že kdyby se o tomto převodu dozvěděl tisk, vyvolalo by to nepříjemné otázky. Jistě existuje nějaké jednoduché vysvětlení, ale napadlo mě, že bych vás měl předem upozornit, že tato záležitost bude přidána na program jednání.“

George pocítil mrazení. Peníze posloužily k nákupu akcií v německých chemičkách, které vyráběly strašlivé plynové zbraně používané proti státům Dohody. Tyhle plyny zabily nebo zmrzačily na západní frontě spoustu australských vojáků. George věděl, že by to vyvolalo špatný dojem, jenže jako obchodník ctil zásadu, že peníze nesmrdí. Koneckonců, nedělaly snad největší americké firmy totéž?

„Děkuji za upozornění, pane Dwyere,“ pronesl klidným tónem. „Vaše informace opět dokazuje, že jste tím nejlepším právním zástupcem ve městě.“

Dwyer kývl hlavou a odešel.

George klesl do koženého křesla a zahleděl se na zeď. V hale odbily stojací hodiny jedenáctou. Ta zatracená poslední vůle se objevila v poště před několika týdny, po spletité pouti z bojišť ve Francii. Dorazila až dlouho po zprávě o otcově smrti. Pohled mu padl na zubatý oštěp, který zdobil stěnu, a on si z nějakého důvodu vybavil, že v rodině se povídá o dávné kletbě, která spočinula na jménu Macintosh po strašlivém masakru domorodců žijících na pozemcích dnešní stanice Glen View. Jenže to bylo už před padesáti lety a George věděl, že nejde o nic jiného než o hloupou povídačku, kterou všichni znali od pověrčivé prababičky, lady Enid Macintoshové.

George si nalil další skotskou. Po obědě ho čekala ve městě schůzka s policejním inspektorem Jackem Firthem. Firth byl ve zločineckém podsvětí obávanou figurou, hlavně kvůli bezohlednému porušování pravidel důkazního řízení. Rád si vyráběl vlastní důkazy, aby zajistil úspěšné soudní stíhání. Jenže tisk ho miloval za to, že naoko zbavoval ulice drobných kriminálníků. Měl pohnutou minulost a ještě i ve čtyřiceti letech dokázal v pouličních rvačkách skvěle používat pěsti.

Georgeovi dělalo trochu starosti, že jeho hlavní spojenec ve světě vojenské rozvědky se najednou vrátil ke svým dřívějším povinnostem při stíhání zločinců. Detektiva inspektora Firtha na druhou stranu tato změna potěšila, protože nikdy nepovažoval získávání informací o německých a rakouských obyvatelích Nového Jižního Walesu za nic víc než zbytečné rozptylování. Jack Firth byl nejšťastnější, když mohl lovit skutečné zločince ve zpustlých postranních uličkách Sydney. Jenže jeho nečekané převelení George zneklidnilo. Je možné, že by špionážní služby vyčenichaly tajnou dohodu mezi ním a policistou?

Jednu výhodu ale Firthův návrat do policejní služby měl. George znovu získal přístup k užitečným informacím o svých konkurentech – kteří z nich si vydržují milenky, kteří chodí v sobotu v noci za děvkami a potom v neděli na bohoslužby jako ctihodní občané. George zajímaly všechny pikantní detaily – vždyť člověk nikdy neví, jaké informace se kdy budou hodit. Dnes George požádá Firtha, aby se pošťoural v životě majora Seana Duffyho. Ten chlap musí přece mít ve své minulosti nějaká užitečná tajemství.

Seanu Duffymu se nelíbilo, když ho oslovovali „pane majore“. Byl právník a tahle profese se k muži, který přišel o obě nohy během bojů na západní frontě, hodila. Jenže lidé, kteří s ním pracovali, byli hrdí, že mají ve svých řadách opravdického válečného hrdinu, a nedovolili mu být prostě panem Duffym. Snažil se brát to tak, jak to mysleli – a byl jim vděčný, že přehlíželi jeho občasné pijácké excesy. Několikrát už se dostavil k soudu s krví podlitým zrakem a kocovinou a opíral se o hůl ještě víc ztěžka než obvykle. Ale pořád dokázal ostře a kousavě reagovat na argumenty žaloby.

Sean byl stále mladý a měl před sebou dlouhý život, jenže když v noci přišel spánek, znovu prožíval peklo v zákopech, vykřikoval ze sna, tělo měl zbrocené potem a škubal sebou, jako by dostával elektrické šoky. Možná proto bylo štěstí, že spával ve svém bytě ve městě sám. Poslední člověk, s nímž sdílel lože, byla manželka jiného muže – George Macintoshe –, ale Louise jejich vztah ukončila, aby mohla vídat svého syna, a Sean se pohroužil do své práce a relativního klidu, který přicházel s přemírou alkoholu.

Teď bylo časné odpoledne a spousta obyvatel města se vracela z oběda do otevřených krámů za každodenními obchody. Byl příjemný podzimní den a nad městem se jako opar vznášel kouř z koželužen a dalších továren lemujících přístav.

Na židli u okna v Seanově kanceláři seděl Harry Griffiths. Harry přišel v zákopech o oko. Před válkou býval sydneyským policistou a díky mzdě, kterou dostával od Seana za sbírání informací, neskončila jeho rodina na dlažbě. Harry byl velký drsný chlap kolem pětatřiceti a Seanovi, který ho zachránil před životem kriminálníka a vyděděnce, byl zcela oddán.

„No, Harry, tak co máme k Morganovu případu?“ zeptal se Sean a Harry vytáhl z kapsy saka malý odřený zápisník.

„Kupec nemohl Morgana tu noc na ulici vidět,“ spustil. „Lampy nesvítily.“

Sean se usmál. „Výborně, takže máme po pozitivní identifikaci Morgana jako toho, kdo se mu vloupal do obchodu.“

„Morgan je dobrý chlap, šéfe,“ podotkl Harry. „Byl jedním z nás u Fromelles.“

Sean si získal jméno jako obhájce bývalých vojáků, kteří se vrátili do světa lhostejného k jejich utrpení. Řada z nich si nesla v sobě neviditelná válečná zranění a hledala úlevu v alkoholu. Někteří se dopouštěli drobných krádeží, aby mohli zaplatit za pití, které je udržovalo při zdravém rozumu. Byli to lidé ze stínů, kterými ti, kdo z války prosperovali, pohrdali.

„Nějaká vyznamenání?“ zeptal se Sean.

„Byl uveden v rozkazu za Fromelles,“ nahlédl Harry do poznámek. „Dělal spojku praporu.“

Sean věděl z osobní zkušenosti, jaké nebezpečí hrozilo spojkám v zákopech. Ti muži byli často vystaveni střelbě z pušek a granátům, když doručovali důležité zprávy mezi velitelstvím a předními liniemi. Uveden v rozkazu nebylo vysoké ocenění, ale soudce z něj pochopí, že Seanův klient se osvědčil ve službách vlasti.

„Dobře. To můžeme použít,“ podotkl Sean.

„Ještě jedna věc, šéfe,“ zamračil se Harry. „Po městě se povídá, že se Firth vrátil.“

„Má nám to dělat starosti?“ zeptal se Sean.

Harry se zachmuřil ještě víc. „Oba víme, že pracuje pro George Macintoshe. Macintosh má s vámi nevyřízené účty a podle mě teď Firth po vás půjde.“

Harry byl příliš diskrétní, aby zmínil krátkou Seanovu aféru s Macintoshovou ženou. Přesto oba věděli, že právě tyto „nevyřízené účty“ má na mysli.

„Myslím, že musíte být hodně opatrný,“ pokračoval Harry a zlehka se předklonil, aby svá slova zdůraznil. „Můžu vám sehnat pistoli.“

„To nebude potřeba, Harry,“ pousmál se Sean. „Mám svoji hůl.“ Sloužila mu jako zbraň. Uvnitř se skrýval smrtící vystřelovací nůž.

Harryho však neuklidnil. „Přesto byste měl mít pistoli. Seženu vám jednu z těch malých osmatřicítek od dobrého kamaráda, který je dováží od Amíků.“

„Opravdu není třeba, Harry, díky,“ ujistil ho Sean. „A kromě toho na mě přece dáváte pozor vy.“

Harry se při té pochvale rozzářil. „Pokud už není nic, co byste potřeboval, zjistím, co dalšího můžu sehnat k Morganovu případu.“

„Sdělím panu Morganovi, že vám dluží pivo za snahu při jeho obhajobě.“

„Odpřísáhl jsem své paní, že už si nedám ani slzu,“ odpověděl Harry ostýchavě. „Zlepšilo to situaci v rodině.“

Sean se ztěžka postavil, pevně sevřel hůl a podal Harrymu ruku. „To rád slyším. Tak mu povím, že u něj máte bonus.“

„Díky, šéfe,“ oplatil mu Harry ocelový stisk. „Stavím se ještě před stáním, pokud objevím něco dalšího.“

„Dobrá.“ Sean se za ním díval, když odcházel. Zůstal o samotě jen okamžik, když do dveří nakoukl mladý Michael Hopkins.

„Pošta pro vás, pane majore.“ Vstoupil do kanceláře a položil na Seanův stůl obálku. Seanovi neuniklo, že mladík hoří nedočkavostí, aby mu něco pověděl.

„Vypadáte jako kocour, který dostal smetanu, hochu,“ podotkl Sean.

„Přijali mě, pane majore,“ vyhrkl mladík vzrušeně. „Příští týden začínám výcvik.“

„Advokátní rada?“ nechápal Sean. „Já myslel, že vám zbývá ještě rok studia.“

„Ne, pane majore. Přijali mě do armády. Dostanu šanci prokázat svoji statečnost tak jako vy.“

„Jak jste starý?“ zeptal se přísně Sean.

„Osmnáct, pane,“ odvětil Hopkins a vypadal, že začíná litovat, že mu tuhle báječnou zprávu o narukování sdělil.

„Pokud se dobře pamatuji, pane Hopkinsi,“ namítl Sean, „tak je vám teprve sedmnáct.“

„Pane,“ žadonil mladík, „Musím udělat něco po vlast. Vím, že jsem lhal o svém věku, ale myslím, že vy byste udělal na mém místě totéž.“

Sean se zahleděl na mladého úředníka. Sotva vyrostl z chlapeckých střevíců. Znal ho jako inteligentního snaživého hocha se zajištěnou budoucností v advokacii. Jenže v tuhle chvíli měl před očima krvácejícího vojáka, který volá matku, když mu rozžhavený šrapnel rozerval maso. Sean se na židli zapotácel a sevřel hranu stolu.

„Není vám nic, pane?“ vylekal se Hopkins, ale Sean zavrtěl hlavou. Měl konexe, aby jeho narukování zvrátil, jenže v hochových očích viděl mladickou touhu osvědčit se na bojišti. Sean věděl, že to nadšení rychle zmizí, když začnou první granáty a kulky rvát na kusy lidi kolem něj a možná i jeho samotného. Mladý Hopkins pak pochopí marnost toho všeho. Uvědomí si, že není žádná sláva – jen všudypřítomný strach ze zmrzačení nebo umírání.

„Měl bych vás nahlásit odvodní komisi,“ pronesl Sean unaveným hlasem. „Ale když vidím vaši touhu dát se zastřelit, stejně byste utekl a nechal se odvést někde jinde.“

Sean pohlédl na dopis na stole. Byl od kapitána Matthewa Duffyho, jeho vzdáleného bratrance, který sloužil u australského letectva v Palestině. Nenarukoval taky Matthew skoro před dvaceti lety jako nezletilý do búrské války? Neprošel křtem ohněm v krvavém a zběsilém obléhání u Elands River?

„Pane Hopkinsi, až se dostanete na frontu, nezapomeňte poslouchat svého velitele čety a udělejte všechno, co vám řekne, pokud se chcete vrátit domů celý,“ podotkl Sean nakonec. „Připiju si na váš bezpečný návrat.“

Mladík si oddechl úlevou. „Pane majore, ani nevím, jak vám mám poděkovat.“

„Hlavně nevystrkujte tu svoji zatracenou tvrdou hlavu a vraťte se domu živý a zdravý.“

„Děkuju, pane,“ řekl Hopkins. „Budete na mě moct být hrdý.“

Sean nebyl zbožný muž, ale teď se modlil ke všem svatým, kteří naslouchali, aby nad mladým Hopkinsem drželi ochrannou ruku.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog

První část: 1918 - Smrt a zkáza

1

Druhá část: 1919 - Mír a zmar