Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

K. A. Tucker: Pátá cesta k pádu

Vydání první

Copyright © 2014 by Kathleen Tucker

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1974. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Five Ways to Fall vydaného nakladatelstvím

Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., USA v roce 2014

Český překlad © 2015 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na obálce © 2015 Ricardo

Vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0253-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0254-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

K. A. Tucker

Pátá cesta k pádu

(ukázka)

Věnováno Lie a Sadie

Jestli si chcete obarvit vlasy na fialovo, udělejte to.

(Jednou budu pravděpodobně litovat, že jsem to řekla.)

a Sarah Cantinové

Za zkrocení veverek

Prolog

Stává se to jen mně?

Nebo každý z nás projde v životě okamžikem „šílenství“ – takovým, kdy surové emoce převálcují váš zdravý rozum, nutí vás dělat a říkat věci, kvůli kterým na vás ostatní lidé zírají v šoku a kroutí hlavami a přemýšlejí, proč se chováte jako cvok, proč to prostě nenecháte být, proč nechcete vidět pravdu?

Až na to, že vás zrovna nezajímá, co si ostatní myslí nebo co říkají, protože se to týká jen vašeho života a vašeho srdce, které bylo pohlceno.

A tohle přesně udělal Jared.

Pohltil celé moje srdce a to nechtěné, co ze mě zbylo, nechal jednoduše… padnout.

Nejspíš jsem poněkud melodramatická. Možná až přijdu na to, jak se zase zvednout, budu se tomuhle všemu smát.

Do té doby… budou mé ostatky tady a budou ležet na hromadě porážek.

Opět.

… Reese

Kapitola 1

REESE

Nikdy předtím jsem takový výraz v tatínkově tváři neviděla.

Tvářil se tak od té chvíle, co se vrátil od telefonu. „Běž, honem,“ naléhá a jeho drsný hlas přeskočí. „Běž dovnitř.“

„Ale… proč?“ zafňukám a hodím ostražitým pohledem směrem k bistru na odpočívadle pro kamiony, kde nikdo není kromě muže, který má plnovous jako Santa.

Táta položí ruku na volant a otočí se směrem ke mně. „Reese, zlatíčko.“ Jeho tón se mi nelíbí. Je to ten vážný, který dokáže rozklepat můj spodní ret. „Chci, aby ses vrátila dovnitř, posadila se do našeho boxu a požádala tu milou servírku o další porci toho pekanového koláče, který ti tak chutná,“ řekne pomalu a s klidem.

Polknu slzy. „Sama?“

Tvář se mu napne, jako kdyby byl naštvaný. „Jen na chviličku.“

„A pak přijdeš?“

Zavře pevně oči a já mám strach, že jsem ho teď opravdu naštvala, ale… ještě nikdy jsem nešla nikam sama. Je mi teprve pět let. „Nezapomeň, že tatínek tě miluje, zlatíčko. A teď běž.“

Potlačím vzlyk, posunu se po jednodílném sedadle a otevřu těžké dveře stařičkého fordu.

„Reesie,“ zavolá tatínek, když se mé červené boty dotknou chodníku.

Otočím se a potom, co rukou setře cosi ze své tváře, na mě mrkne a usměje se. Pořádně zabouchnu dveře náklaďáku, až se ozve hlasitá rána. Se zadrženým dechem vyjdu schody a co největší silou zatlačím na dveře bistra. Mé uši se zaplní řinčením zvonku. Přeběhnu černobílou kostkovanou podlahu a vyšplhám do boxu – do toho, ve kterém jsme seděli předtím, než táta zavolal mamce; naše jídlo je stále na stole – a to právě ve chvíli, abych viděla, jak mizí zadní světla tatínkova náklaďáku.

Když ke mně přijde milá servírka s natupírovanými vlasy, řeknu jí, že se můj táta brzy vrátí, a slušně si objednám čokoládový koláč s pekanovými ořechy. Sedím v tom boxu a hltám; přemýšlím, jaké mám štěstí, že jsem dostala dva kousky za jeden večer.

A čekám.

Jsem usazená v rohu boxu a s bradou opřenou v dlani zírám z okna, vyhlížím modrý náklaďák a podívám se ke dveřím pokaždé, když zařinčí zvonek. Když se naproti mně posadí milý policista a zeptá se, kde je můj otec, odpovím, že tu bude co nevidět.

Teď tady není žádný milý policista, který by mě utěšil. Ani milá paní, která by mi přinesla kousek čokoládového koláče s pekanovými ořechy, abych mohla přemoct tu pachuť v ústech. Tentokrát aspoň nejsem ponechána svému osudu.

Dojde mi to hned, jak spatřím tvář svého otčíma skrze malé okno ve dveřích.

V jeho vlasech barvy soli a pepře je mnohem více soli a od té doby, co jsem ho naposledy viděla – před devíti lety – přibral kolem pasu nejméně pět kilo, avšak není pochyb, že se jedná o Jacka Warnera. Podle toho, jak si ocelově modrýma očima prohlíží mé fialové vlasy… piercingy… velký vytetovaný nápis „Jared“, který se mi ovíjí kolem pravého ramene, mám pocit, že přemýšlí, jestli ho policejní důstojník nezavedl do špatné místnosti.

Mám štěstí, že jsem tentokrát vůbec v normální místnosti. Obyčejně vás totiž šoupnou do zadržovací cely nebo vás nechají sedět na nepohodlné židli vedle opilce jménem Seth, který páchne po skotské a potu. Jsem si celkem jistá, že policistce, která mě zatýkala, mě bylo líto. Vzhledem k vražednému pohledu, jejž vrhla na Jareda a Caroline, když mě vyváděli z Linina bytu a míjeli jsme jejich dveře na cestě k policejní hlídce, nebyla policistka vůbec ohromená tím, co zaslechla.

Samozřejmě, ode mě se nic nedozvěděla. Vyrůstala jsem mezi právníky, takže jsme se naučila, že nesmím říct policii ani slovo, pokud není alespoň jeden přítomen. Byla to má nejlepší kamarádka a sousedka Lina, která vypověděla, že byt, který jsem dneska poškodila, je technicky stále můj – i když mé jméno není v nájemní smlouvě – a že by měli zatknout tu zlodějskou, bezcitnou mrchu, která mi ukradla manžela.

Bohužel, jsem to já, kdo tady teď sedí.

Ani nedýchám a dívám se na Jacka, který se posadí a upravuje si lehce zmačkaný oblek na své velké postavě, zatímco se snaží udělat si pohodlí v tvrdé plastové židli. Je to ironické – v téhle chvíli mám pocit, jako kdyby byl nedílnou součástí mého dětství a zároveň naprosto cizím člověkem.

Nemůžu uvěřit tomu, že jsem mu zavolala.

Nemůžu uvěřit tomu, že přijel.

Těžce oddechne a konečně zamumlá: „Reesinka Hračička.“ Dívá se na mě stejným pohledem jako tenkrát, když mě přistihl, jak přerovnávám písmena na ceduli patřící baptistickému kostelu do slov, která by devítiletá holka – ostatně ani dvacetiletá – neměla mít ve slovníku. Navzdory napětí, které mezi námi bylo v našem dříve blízkém vztahu, mě okamžitě zahřeje u srdce. Tu přezdívku jsem neslyšela léta. „Takže… ničení soukromého majetku?“

Předpokládám, že ho poldové informovali. „Raději bych to nazvala uměleckým vyjádřením.“ Plátnem mi bylo Carolinino panenkovské oblečení, její snobské dekorační polštáře a ta zatracená společná pornografická fotka, visící nad naší postelí. „Kromě toho,“ zvednu ruce umazané od červené barvy a s kamennou tváří dodám, „nemůžou dokázat, že jsem to byla já.“ Když mě Lina našla sedět tiše v tlumeném světle kuchyně jejího bytu, kde jsem poslední dva týdny bydlela, vyjekla, než si konečně uvědomila, že se ze mě nestalo vraždící monstrum a jsem jen pokrytá červenou barvou. Nejspíš jsem se měla před příjezdem poldů osprchovat a trochu jim ztížit práci.

Na jeho tváři se objeví lehký smutný úsměv. Přemítám, zdali můj pokus o vtip dostatečně skryje drtivý smutek a pocit zavržení, ve kterém se utápím potom, co jsem zjistila, že měl můj manžel poměr se svou středoškolskou láskou.

„Po cestě jsem zavolal Barrymu. Zdá se, že jsi ho posledních pár let dost zaměstnávala.“ Podle Jackovy zatnuté čelisti poznám, že to pro něj nebyl zrovna jednoduchý telefonát; dokonce ani po devíti letech. Nepřekvapuje mě to. Jack a Barry se stali přáteli, ještě než uměli pořádně chodit, a byli rovnocennými partnery v právnické firmě. Dokud si Barry nezačal s Jackovou ženou.

Mou matkou.

Všechny vazby se okamžitě rozpustily v kalichu hořkosti, který evidentně stále úplně nevyschl. Když se zadívám na jeho ruku, nemůžu si nevšimnout, že nemá snubní prsten. Hádám, že se už znovu neoženil. Ani se mu nedivím kvůli tomu, co prožil s mou matkou.

„Chápu, proč jsi mi teď zavolala. Neměla jsi na výběr, že ano?“

„Moc ne,“ připustím a soustředím se na hvězdy a kruhy, které kreslím prstem po kovové desce stolu. Barry je drahý, úspěšný právník specializující se na trestní právo, který dostal svou vzpurnou nevlastní dceru z nejednoho průšvihu. Poslední incident se stal o mých osmnáctých narozeninách, kdy jsem si usmyslela, že by bylo fajn vrátit se do minulosti a vystrkovat holý zadek na auta.

Jedno z těch aut bylo policejní hlídka.

Policajt byl upjatý kretén.

A já byla opilá.

Potom co mi Barry pomohl vyhnout se obvinění z výtržnictví a opilství na veřejnosti v době nezletilosti, oznámil, že můj záznam byl vymazán, že jsem už dospělá a že se mě tak oficiálně zbavil. Když ho o tři měsíce později moje matka opustila kvůli manželovi číslo čtyři, bylo to skutečně oficiální.

„Jsem překvapený, že to Annabellin nový manžel nechtěl rychle zamést pod koberec.“

„Nevolala jsem Annabelle. Nechci, aby o tom věděla. Přestala jsem jí říkat ,mami‘, když mi bylo osm. Obě jsme se shodly na tom, že to pro ženu, pro kterou je opravdovou vášní exkluzivní společenské postavení a martini, není vhodné.“

Můj čmárající prst se okamžitě zastaví. „Nevolal jsi jí náhodou ty, že ne?“ Bylo by to jako vložit jí do ruky nabitou zbraň. Nakonec měla pravdu. Říkala, že v sobě nemám to, co by mohlo učinit mého „dělnického krasavce“, kterého jsem si vzala, dlouhodobě šťastným.

Jack se lehce pousměje, ale není v tom žádná radost. „Ne, určitě jsem jí nevolal. Co bych jí asi tak mohl říct? V telefonu jsi nebyla zrovna sdílná. Ačkoliv to znělo, jako bys byla v nějakém průšvihu.“

Oddechnu si úlevou a vrátím se ke čmárání prstem. „Tohle my řekli i oni.“ Když se policisté začali ohánět slovy jako „krádež“ a „vyhrožování“ – věcmi, které zněly přehnaně a nevhodně, ale natrvalo by poškodily můj čerstvý čistý záznam – věděla jsem, že se z tohohle nevymluvím. Nepomohlo mi, že jsem během svého běsnění použila Carolininu fotku jako terč a místo, kde byly její oči, jsem strategicky propíchla nůžkami. „Je dobře, že máš pořád tu samou právnickou firmu. Bylo snadné tě najít.“

Jack si založí ruce na prsou a věnuje mi nečitelný pohled. Ta malá část mě – malá nazlobená holka ztracená někde uvnitř – je připravena vybouchnout a naléhat: „Jak jsi mě mohl opustit? Vím, proč jsi opustil mou matku, ale jak jsi mohl tak snadno vyšoupnout ze svého života mě? Já jsem tě nepodvedla! Zakousnu se do spodního rtu. Naštvat jedinou osobu, která mi teď může pomoct, by nebylo chytré. A já musím být chytrá.

Jack se konečně opře zpátky do židle a řekne: „Dobře, Reese. Začneme od začátku a uvidíme, jak se tohle dá vyřešit.“

Semknu rty, abych se nezačala smát. Ne proto, že by snad tahle situace byla zábavná. Snad jen, že už jsme tohle zažili. Začíná to opravdu připomínat ty dávné dny, kdy jsme se okolo půlnoci setkávali s Jackem v kuchyni – potom co Annabelle odešla spát a on se konečně vrátil z práce – abychom probrali můj poslední průšvih nad kelímkem zmrzliny. Dokonce použil ten samý hypnotizující tón, který mě rozmluvil pokaždé, když to učitelé, školní poradci nebo kdokoliv jiný, nedokázali. Jsem si jistá, že ho používá na všechny své klienty.

O dvacet minut později, jakmile mu podám vyčerpávající informace o své situaci, zaslechnu zklamané povzdechnutí. „Pracuješ v chovatelských potřebách, Reese?“

„Už ne.“ Potom co jsem odešla z práce dříve kvůli chřipce a doma načapala ji s Jaredem ve sprše – čím více si to přehrávám v mysli, tím více mi to začíná připomínat scénu z filmu Zjizvená tvář s motorovou pilou – jsem strávila týden v Linině posteli pod vlivem Jima Beama a modafenu. Šéf mi dal vyhazov po telefonu.

Je mi to jedno.

„Útěk do Vegas za účelem sňatku? V devatenácti? Když jsi ho znala šest týdnů?“ Ještě než to jeho slova potvrdí, vím, že smích, který zaplnil místnost, není mířen přímo na mě, Jack se směje té ironii. „A ty jsi vždycky byla tak přesvědčená, že se nechceš vdávat.“

Na to nemám žádnou odpověď, kromě tichého „milovala jsem ho“, a zatímco bojuju se vzlykem, který se ze mě dere, utvoří se mi v hrdle bolestivý knedlík. Milovala. Myslím, že Jareda stále miluju i přesto, jak moc mi ublížil. Od té doby, co jsem před osmi měsíci vyšla z bytu své nejlepší kamarádky Liny a prakticky vrazila do jejího souseda, vtělení zelenookého řeckého poloboha, jsem věděla, že jsem právě potkala spřízněnou duši. Ohňostroje bouchaly, blesk udeřil, elektřina se rozproudila. Všechny ty kecy o lásce na první pohled, kterým jsem nevěřila – okamžitě jsem se stala jejím zářným příkladem. Zdravý rozum vyletěl z okna s betonovou tvárnicí uvázanou kolem kotníku.

Jared tvrdil, že to cítil taky.

A teď, po šesti měsících manželské blaženosti a navíc bez jediného varování, je opět s ní.

Ta odporná pachuť hnisající uvnitř mě se při této myšlence, při té ponižující realitě, roznítí plamenem, který nechce odeznít.

„Podívej se, Reese. Vím, že jsi v sobě vždycky měla jistou nespoutanost, dokonce i jako malá holka. Ale to, co jsi vyváděla od té doby, co jsem tě viděl naposledy,“ zakroutí hlavou, „držení marihuany… neoprávněné vniknutí…opilství v nezletilosti… pěstní souboj?“

„To není zas tak velkej problém. Hodně lidí na střední škole pije a hulí trávu,“ namítnu a dodám, „já se jen pokaždé nechám chytit.“

„Nelegální závody?“

„Bylo to automobilové derby a celé to zveličili,“ objasním mu.

Jack si sundá brýle a pořádně si promne tvář, vypadá vyčerpaně. Z Miami do Jacksonvillu to trvá čtyři hodiny a on sem dorazil pět hodin potom, co jsem volala. Vypadá to, že okamžitě všeho nechal, aby mohl přijet. Nemůžu si pomoct, ale přemýšlím, proč by to dělal.

„Alespoň jsem se nenechala zbouchnout,“ zavtipkuju.

Podle popudlivého pohledu, který po mně hodí, mu to nepřijde vůbec zábavné. „Doufal jsem, že jsi příliš chytrá na to, aby ses dostala do takových problémů.“

„Vypadá to, že chytré dívky můžou ze svýho života udělat pořádnej průser, že jo?“ zamumlám, i když mě jeho slova raní.

Jsou totiž pravdivá.

Následuje dlouhá odmlka, kdy Jack kroutí zamyšleně ústy a pak mě osloví. „Co teď budeš se sebou dělat, Reese? Jak se s těmi problémy vypořádáš?“ Když jsem byla ještě dítě, Jack mě vždycky žádal, abych navrhla, jak bych měla být potrestána za špatné chování. Myslím, že to byl jeho způsob, jak mě donutit souhlasit se závěrem, aniž by vypadal jako krutý otčím. Ve vymýšlení vhodných trestů jsem byla docela dobrá a rozhodně to bylo lepší než sedět na židli, zatímco by má matka ječela, že jsem pro ni přítěž, a během toho by z její sklenky na martini cákal gin, kvůli přehnané gestikulaci.

Jenže já už nejsem děcko a Jack mě nežádá, abych si určila vhodný trest. Ptá se mě, jakým způsobem dám svůj život do pořádku.

Jediná odpověď, kterou mám, je rezignované pokrčení ramen.

Protože přesně tak se teď cítím. Poražená. „Já nevím. Asi si najdu nějakou práci.“

„A co jít na vysokou?“

Obrátím oči v sloup, ještě než tomu stihnu zabránit. Jack tohle vždycky nesnášel. „Mé studijní výsledky asi nikoho neohromí.“ Ani vyloučení ze soukromé školy, které jsem si vysloužila, potom co jsem se vloupala do profesorova kabinetu a ukradla zadání čtvrtletního testu.

„Protože jsi nezvládala studium?“ Mé zdvižené obočí odpoví samo. „Protože ses na to vykašlala,“ odpoví si sám, kroutí hlavou a jeho tvář se zahalí obrovským zklamáním. „Takhle chceš žít? V policejních autech? Pracovat za minimální mzdu? Setrvávat v nestabilních vztazích?“

„A chtěl by to snad někdo?“

Jack má pravdu. Byla jsem chytrá. Někdo by možná řekl, že stále jsem. Jenže jsem na své cestě tolikrát zabloudila, že netuším, kolik jich ještě budu muset podniknout, abych našla ten správný směr.

Ani nevím, jestli je to vůbec možné.

Sedím tiše, poslouchám monotónní tikot nástěnných hodin nad námi a pozoruju Jacka, jenž tráví neskutečné množství času hrou se zlatými rolexkami na zápěstí. Jeho dech je hluboký a přerývaný. Nevím, jestli s ním můžu počítat. Mám na mysli… už jednou na mě zapomněl. Má před sebou dvacetiletou verzi někoho, koho dříve znal, a nejspíš je připraven napsat mi na čelo „ztracený případ“.

A potom se na mě zadívá těma milýma šedýma očima. „Upřímně, než jsem přijel, netušil jsem, co můžu očekávat, ale měl jsem před sebou dlouhou cestu, abych o tom mohl přemýšlet.“ Složí ruce na stůl a na tváři se mu objeví přísný výraz. „Mám pro tebe nabídku. Nicméně jen za jistých podmínek.“

Jak se koušu zevnitř do tváře, unikne ze mě lehký výdech. Zmítám se mezi pocitem úlevy a ostražitostí. „Tak fajn. Co chceš?“

„Tohle už ne, Reese. Ani věci, které ti přijdou neškodné.“

„Jsem tu poprvé za dlouhou dobu, Jacku.“ Ironické je, že jsem byla přesvědčená, že setkání s Jaredem mi obrátí život naruby a udělá ze mě spokojenou, usmívající se ženušku, která se bude zdržovat doma mimo všechny trable.

„Jasně…“ Jeho oči přejedou po zdech policejní stanice. „A jsi tu zase.“

Nerozumí tomu. Nejspíš mě neposlouchal. „Tohle bylo jiné, Jacku! Ona se tam nastěhovala! A já se ještě ani nevystěhovala! Všechny mé věci jsou pořád v tom bytě!“

Zvedne ruku, aby mě umlčel. „Měla ses otočit a odejít. To by bylo dospělé a zodpovědné chování. Místo toho jsi nechala emoce, aby tě přemohly.“

Ušklíbnu se, protože mě zaplaví další vlna vzpomínek. „Vždycky jsi říkal, že jsem až příliš emotivní.“

„To jsem říkal,“ uzná se smutným úsměvem. „A stále mám pravdu. Tohle už ne, Reese.“

Pohrávám si s uvolněnou nití na svém rukávu, jako kdyby se mě tohle téma netýkalo, a pak nenuceně prohodím: „No, určitě můžu slíbit, že už se znovu nevdám. Nikdy.“

Tato poznámka si vyslouží lehké pousmání. „Tak to jsme dva, holčičko.“ Následuje pauza. „Pamatuješ si na Masona, že ano?“

Můj podivínský nevlastní bratr, který trávil polovinu času tím, že se na mě mračil, a druhou zíráním, jako kdyby se mi měla začít na ramenou točit hlava. Vzpomínám si, že v ten den, kdy jsme se stěhovaly, pozoroval vše s hořkým úsměvem, kterým mě odsoudil k následování matčiných šlépějí.

Pohrdal mou matkou do prvního dne, co ji potkal.

Při zmínce jeho jména semknu rty a to Jacka rozesměje. „Ach, chápu. Jak bych mohl zapomenout. Tvé prokletí. Každopádně tohle jaro bude mít hotová práva.“ Jack se zhluboka nadechne a hned nato dech zadrží, jako kdyby váhal. „Proč nepřijedeš a nebydlíš s námi, dokud se nepostavíš zpátky na nohy?“

Cože?

Jack pokračuje a ani nebere v potaz rozčarování, které se mi musí zračit ve tváři. „Můžu tě dostat do programu pro právní asistenty na univerzitě v Miami. Pokud ho dokončíš, můžeš pracovat pro mě. Nemusí to být navždycky, ale aspoň získáš něco, co si můžeš napsat do životopisu. Je to nový začátek.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Prolog

Kapitola 1

REESE