Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Vlastný životopis

Jonáš Záborský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Martin Odler

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0100-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pôvodná publikácia

Jonáš Záborský. Dielo II.. Tatran. Bratislava 1989. 433 s.

Bibliografické poznámky

Vlastný životopis Jonáša Záborského 1869, str. 1 — 99 (LAPSL Martin, sig. II. F 13). „Lepší od tohto Životopis z roku 1872 nachádza sa v Záborí u synov môjho brata Karola Záhorského Husáre. Ale to je dielo určené len pre rodinu“ (pozn. aut.). Tento teraz nezvestný rukopis upravil a vydal pod názvom Rodine v Zaborí Jonáš Záborský, 1872 Vojtech Měrka v Košiciach roku 1924 (55 strán). Záborského autobiografiu charakterizuje dvojaké hodnotenie uvádzaných faktov. Ak je autor celkovo zhovievavý k pohnutým okolnostiam vlastného života, je až hyperkriticky podozrievavý k činom iných. Ale aj napriek tomuto sa čitateľ popri zaujímavých osobných okolnostiach autorovho života veľa dozvie nového aj o zákulisí vtedajších verejných akcií a skrytých motívoch ich strojcov. K novému osvetleniu polstoročia slovenských dejín paradoxne prispieva vyhrotený rozpor medzi osobne predpojatým a objektívnym hľadiskom autora.

Úvod

Životopis spisovateľov objasňuje značne jeho diela, je akoby kľúčom do ich svätyne. A nikto, tuším, život človeka vernejšie opísať nemôže ako on sám. To, hľa, príčina, prečo ja končím svoju spisovateľskú činnosť krátkym opísaním pamätnejších svojich osudov. Uznávam to za potrebné pre ten prípad, keby ma daktoré z mojich diel prežilo a udržalo sa na čas vo verejnosti. Ak ale takého dôjdu ocenenia ako v Šemberových Dějinách řeči a literatury české, kde meno moje len registrík pokútnych pisálkov rozmnožilo, nech príde k mnohým márnym prácam ešte i táto. Ostatne životopis môj prispeje trochu i k objasneniu mnou prežitého veku. Kto menovite so slovenskou literárnou i politickou históriou zapodievať sa bude, ten tu daktoré užitočné pokynutia nájde.

1. Rodičia a detský vek

Narodil som sa 3. februára 1812 v Záborí, dedinke maličkej, čisto zemianskej, v takej kotline medzi tromi vrchmi ležiacej, že len nebo vidíš nad sebou ako z dákej zapadlej pivnice. Náhle však vyjdeš na vŕšok, uzrieš značnú časť horami kol dokola ohradenej peknej turčianskej župy, menovite jej dolnú časť.

Otec Jozef Záborský, prímením Husáre, syn Adama Záborského, prímením Ilľaninie, a Anny Sabóovej, živil sa, ako chudobný zeman, prácou svojich rúk. Výchovu mal len dedinskú, vedel však písať a dobre čítať slovensky. Bol muž striezlivý, pracovitý a nábožný. Pred jedením modlil sa vždy hlasite. V nedeľu a sviatok čítal sám pre celú rodinu Sartóriovu postilu, spieval a modlil sa z knižky. Taký vtedy býval život rodinný. Umrel 16. júla 1843.

Matka Anna Tomčányiová z Tomčian požívala tiež len dedinskú výchovu, ale čítať a písať vedela i ona. Bola mysle vždy veselej, žartovnej, vedela obcovať s vyšším svetom. Umrela 12. augusta 1862 ako zhrbená starena.

Detí mala troje, napred brata Karola, potom mňa, potom v detstve zomrelú sestru.

Výchova naša bola jej dielom. Držala nás prísne a zvláštne k pracovitosti priúčala od útleho detstva. Už ako päťročný chlapec mal som každodenne naloženú istú prácu. Musel som strovu oberať alebo perie párať a len po dokončenej úlohe smel som si pobehať. A to sa zachovávalo i v rokoch študentských. Moje prázdniny nebývali záhaľkou. Musel som žať, nakladať hrabať, v najlepšom prípade včely striezť.

V povahe mojej bola hneď rozpustilá veselosť, hneď v samote si ľubujúca zádumčivosť, a vždycky nesklonná vzdorovitosť. Nejedol som celý deň, keď mi nedali, čo som pýtal. Kľačať nemohli ma nahnať ani hrozbami, ani bitkou. Skrze ctižiadosť dalo sa pri mne najviac vykonať; a tú vedela veľmi dobre použiť matka.

2. Školské vyučovanie

Prvým mojím učiteľom bol v Záborí muž, ktorý v lete pásaval dedinské voly, v zime učieval deti. Ale pri domácom cvičení naučil som sa do roka čítať a písať po slovensky, po latinsky a maďarsky.

Na druhý rok dali ma už do hornojasenskej školy, kde sa počali pedagogické nezmysly so mnou vystrájať. Rechtor mi hneď pri príchode vručil latinsky písanú latinskú gramatiku. Musel som sa hneď učiť s ukrutným namáhaním, quot sunt partes orationis[1] bez toho, žeby mi bol jedným slovom vysvetlil, čo sa učím, alebo žeby som bol slovíčko z toho rozumel. Latinčina bola vtedy to, čo je teraz pre slovenských chlapcov maďarčina. Netáž sa, čo sa učíš, len sa uč.

Vychodil som v Jasene len rok. Potom vychválil ktosi pred rodičmi učiteľa v Záturčí ako výtečného profesora. Dali ma teda k nemu. Ale môj „profesor“ tiež nič iného nevedel, ako vykázať z Donáta, toto sa naučíš, a potom za každú chybu pamäti hrozne prútovať. V prúte ležalo celé jeho pedagogické umenie, ktoré tým ukrutnejsie vykonával, že bol súčasne znamenitý korheľ.

Z tejto sparťanskej výchovy šiel som po roku za bratom do Niecpál, kde vtedy bolo akési biedne podgymnázium, tak gazdovlive usporiadané, že jeden jediný profesor učil všetko, k tomu ešte i školu dievčenskú. I tu po dva roky zase len tie nerozumné latinky.

Tento istý nevďačný predmet vzal mi štyri roky aj v Gemeri, kde vtedy stávalo 3/4 gymnázia pri dvoch profesoroch. Lebo čo tam prednášalo reálne, to vskutku tiež nič reálne nebolo. Učil som sa zemepis, ale mapy som nevidel. Učil som sa akúsi históriu Uhorska, ale to bolo len bezduché vypočítanie kráľov a rokov. Učil som sa adíciu, subtrakciu atď. na bilióny a kvadrilióny, ale to by som si nebol vedel porátať, čo príde za 18 mechov otrúb po 18 grošov. Učil som sa akýsi prírodopis, ale nikdy nám ani len obrázok neukázali, nieto nerasty, byliny, živočíchy in natura. Nebolo to nič iného ako pustý slovník latinských a maďarských mien. Celé učenie cez celý rok bolo len hotovenie sa ku skúške. Škrabák svoj prírodopis dokončil obyčajne už v polroku a za polroka trvala potom príprava ku skúške. Všetci sme vyrukovali do stredu a jeden examenoval, keď pán profesor na katedre driemali. Za každé zo slovníka vynechané slovo examinátor pac prútom po pleci! Opitý Bakay mával obyčajne svrab, teda jeho zaneprázdnenie na katedre bývalo toto: vopchal nikdy nechybujúcu palicu do nohavíc a drhol sa cez celú hodinu.

Súkromne sme sa vzdelávali na mravoch sedliackych parobkov. Bo celý Gemer je samá sedľač.

Na charakter pôsobilo prospešné signum linguae,[2] povrhol peniaz na okno a zutekal.

Môj starší brat dokončil v Gemeri rétoriku a potom pošiel k pluhu. Ja som prešiel r. 1829 do Kežmarku.

Tu už všetko bolo nekonečne lepšie, i učbári, i zaopatrenie školy, i súkromný obchod. Z profesorov jediný Mihálik bol podobný gemerským. Protivník mechanického učenia padol do opačnej chyby. Žiakom nedal svoje prednášky ani opísať, ani ich nepridržoval k tomu, aby si zaopatrili dáke tlačené dielo, len vždy a vždy nepretržite hovoril, v čom bol naozaj majstrom. Pilnejší žiaci čítali pri tom romány, divadelné hry, ostatní všetečili nudili sa, robili nezdoby. Často prešla celá hodina len samým harušením a nadávaním mien. Dakto napr. zahvízdol. Tu poto započalo sa vyšetrovanie. Mihálik, popoludní obyčajne opitý, v odeve nešvárny, prišiel ku každému: „Ty si zahvízdol.“ „Ja nie.“ „Teda si somár.“ Tak prešiel všetkých. Ostatnú časť hodiny vyplnilo nadávanie mien. Znal ich viac ako kofa. U neho sme nikdy nevedeli, ani len čo je to vlastne za vedu, ktorú sa učíme. A prednášal vedy najdôležitejšie: matematiku, fyziku logiku, metafyziku, prírodopis, áno i teológiu. Tejto bol jediným profesorom a prednášal ju tak neopatrne cynicky, že zaplavil horné Uhry za mnohé roky svojho úradovania najošemetnejšími neznabohmi.

Ja som tiež bol jeden z tých, ktorého prevrátenosť Mihálikova zviedla na bludné cesty. Naučiac sa pri veľkej pilnosti skoro po nemecky, čítal som Schillera a Goetheho; na prednášky Mihálikove chodil som ako na posiedky.

To bolo zle, ale predsa lepšie, než čo činili veľmi mnohí. Podelení na skupiny, na Liptákov, Turčanov, Gemerčanov atď., trávili celé dni a noci vysedávaním, fajčením, kartami a pijatikami. Ja som sa vzďaľoval takýchto spolkov; preto som platil za netovarišského osoblivca.

Žil som o alumnii a strave z domu pri biednej ináč podpore. Až vtedy mi odľahlo, keď som dostal stozlatové štipendium Roth-Telekovské, čo vtedy mnoho znamenalo.

3. Počiatok národnej horlivosti

Keď som postúpil do filozofie, ktorá vtedy trvala dva roky, dal som sa zapísať do slovenskej spoločnosti, založenej Slavkovským, opatrovanej profesorom Benediktym. Stalo sa to len z nahovárania spolužiakov; preto som i vystúpil po roku. Benedikty povolá ma v tejto záležitosti k sebe a tázal sa ma, prečo som vystúpil? „Preto,“ odvetil som, „že po slovensky viem, koľko vedieť potrebujem.“ „Či tak?“ pokrútil nad tým hlavou ľúbezný, všeobecne milovaný a ctený muž. „Teda to len chlieb treba mať pred očima?“ To bol pre mňa hlas z neba. Od tej chvíle zmocnila sa ma taká národná horlivosť, že sa stala smerodajnou pre celý môj život, podnetom všetkých mojich ďalších skutkov a postupov, keď ten potom, ktorý ma podnietil, opustil národ.

4. Volenie stavu

To rozhodlo i pri volení stavu. Mal som nastúpiť tú cestu, ktorú u nás vôbec nastupujú zemania, študovať práva. Myslel som ale, že ako svetský človek k ničomu neprídem, ak nezapriem národ. Potom sa mi tak zdalo, že tíšina oltárov je najpríhodnejšia pre práce literárne, na ktoré som teraz už pomýšľal. Zanechal som teda započaté už štúdiá právnické a odhodlal som sa k opovrhnutej teológii, k chudobnému stavu duchovnému.

5. Teologické štúdiá v Prešove

Na štúdiá teologické odobral som sa r. 1832 do Prešova, kde Anton Muňay sám jediný všetky prednášal, ako to už vtedy bývalo.

Pri odchode z Kežmarku uložil som so Srnkom už na tristo kníh počítajúcu slovenskú knižnicu do knihovne gymnaziálnej. Boli to sčasti dary Čechov, sčasti našimi peniazmi zakúpené diela. Zmizli potom hneď bez stopy. Nepriaznivá ruka zničila všetko úplne.

Miesto tejto zaniknutej štepnice podtatranskej zriadili sme v Prešove novú, s odobrením Muňayovým. Knihy aj tu darovali Česi, na sprostredkovanie Kollárovo, ktorý to nedržal niže svojej hodnosti dopisovať si častejšie s nami. Skladali sme sa ale i my na knižky. Ja som prednášal českú mluvnicu. V zhromaždeniach sme rečnili a čítali práce pôvodné. Každý z nás vybral si istý odbor vied alebo umení, v ktorom mal potom pracovať celý život. Moja voľba padla na filozofiu.

Novoprišlý profesor Muňay prejal predsedníctvo a robil sa veľkým národovcom, hoci deti svoje ani čítať po slovensky nenaučil. Pohovoril také reči, že sme neraz tŕpli za neho. A nie bez príčiny. Lebo to ho uvrhlo i do nebezpečenstva života. Keď raz sedel pod stromom v záhrade, zaznel spoza múra výstrel a broky sa sypali nad jeho hlavou do stromu.

Mňa považoval viac za priateľa než za žiaka. Preto mi ai ochotne dal používať svoju knižnicu.

Počal som už žive cítiť ľahtikárske pregalopovanie cez odbory prísnych vied, matematiky, fyziky, filozofie, histórie, a vynasnažoval som sa všemožne nahradiť čítaním, čo bolo premeškané.

6. Pozdišovská kaplánka

Teologické štúdiá som nezavŕšil. Lebo mal som pevné predsavzatie navštíviť ešte daktorú z nemeckých vysokých škôl, keď si peňazí uzbieram.

S týmto úmyslom prijal som počiatkom r. 1835 superintendentom Pavlom Jozeffym ponúknutú mi kaplánku v Pozdišovciach, v župe zemplínskej.

Tu som si stvoril celú akadémiu. Znášal som odvšadiaľ knižky, učil sa reči, zvlášť grécku a francúzsku, túto od jedného poľského vysťahovalca.

Na prekážke v štúdiách boli mi omrzlé pohreby, ktoré všetky musel som odbavovať ja, a to s kázňami. Sprvu som sa tým veľmi trudil, potom som si ale poľahčil. Táral som do sveta bez všetkého prihotovenia.

Primäla ma k tomu i núdza, bo často nebolo času prihotoviť sa, i príklad prednostu Lindtnera Jánoša. On vždy len vtedy šiel so svojím Magazínom nemeckých kázní do záchodu, keď už druhý raz zvonilo do chrámu, a kvačal tam do tretieho zvonenia. Hovoril, že by inde naskrze myslieť nemohol. Pravdaže potom kázeň razila fabrikou, kde bola robená: šlo to ale predsa, hoc ani po slovensky neznal, a holota jeho nezahanbovala moju. Časom si aj zatancoval v sakristii, keď vošiel dáky pajtáš od karát. Lebo že mu vtedy najlepšie vypáli kázeň, keď sa takto rozveselí. Po kázni sa prvý počal vysmievať sebe. Dobré to vraj pre sprostač, pajtáš. Nepoznal som druhého muža, ktorý by tak ošemetne bol zachádzal s úradom svojím ako tento maďarónsky bajúzatý hráč.

Mne hneď na druhý deň po príchode predložil na raňajky pohár obecnej pálenky, keď sám zasadol ku káve. Nenávidel ma, i jeho pajtáši, pre môj panslavizmus a že som nechcel vysedávať s nimi pri kartách.

7. Počiatky básnenia

Ohyzdné šprihaniny týchto odrodilcov na Slovákov dali nový smer mojej literárnej činnosti. Rozhorčený ich rečami, napísal som ódu Na Slovákov. Nesmel som ale ani pomyslieť, že by to bolo práve básnictvo. Lebo nič som si menej nepripisoval ako básnické schopnosti. Poslal som teda ódu, keď ma i po čase akosi prenikala, Kollárovi s doložením, že ju mám od jedného spolužiaka, že chce vedieť, čo o nej súdim, ja ale že sa uznávam za neschopného súdu. Prišlo mi neočakávane, keď Kollár ódu pochválil a zaklínal ma, aby som mu udal pôvodcu. Dal ju súčasne hneď vytlačiť v Zore na rok 1836 pod vymysleným menom Magurského. Súd obdivovaného Kollára nemohol mi byť ľahostajným. Odvrhol som teda slovíčkarskú nemeckú filozofiu a chopil som sa vcele lýry.

Písal som však okrem ód i bájky. Tieto zase pochválil učený Adam Hlovík, giraltovský farár a senior. Písal mi, že ich hneď dal synom svojim učiť sa spamäti. Nová pohnútka k básnickému spisovateľstvu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Pôvodná publikácia

Úvod

1. Rodičia a detský vek

2. Školské vyučovanie

3. Počiatok národnej horlivosti

4. Volenie stavu

5. Teologické štúdiá v Prešove

6. Pozdišovská kaplánka

7. Počiatky básnenia