The Best Thing That Never Happened To Me

Copyright © Laura Tait a Jimmy Rice, 2014

Translation © Naďa Funioková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-863-4

ISBN mobi 978-80-7462-904-4

PROLOG

ALEX

Květen 2010

„Říká se, že by člověk neměl vstupovat víckrát do stejné řeky, ale stejně to každý dělá. Všechno se vrací zpátky, jako by to toužilo dostat druhou šanci. Koukni na zvonové kalhoty. A tyčinky Wispa Gold. A nebo tu přiblblou skupinu Take That.“

Ležel jsem na zádech rozvalený v trávě a bylo mi fuk, jestli mě pokoušou komáři, zatímco mi řeřavé uhlíky slunečního světla zahřívaly obličej a ruce. Holly seděla vedle mě na zkřížených nohách a splétala věneček ze sedmikrásek.

„O čem přemýšlíš, Ale?“

„O mně a o tobě. Jako bychom se taky vrátili do stejné řeky, abychom to zkusili ještě jednou. Tentokrát starší a moudřejší.“

Holly se dál soustředila na svůj výtvor, periferním viděním jsem ale postřehl, že potlačuje úsměv: „Zvonové kalhoty se možná vrátily do módy v Mothstonu, Alexi, ale nikde jinde ne.“

„Já mluvím vážně,“ ohradil jsem se. Moje teorie se sice zrodila v plechovce cideru, která ležela na trávě vedle mého pravého kolene, ale i tak mi připadala nadmíru hlubokomyslná.

„To chceš říct, že my dva jsme něco jako Take That?“

„Přesně. Jako Take That, akorát bez všech těch prachů a ječících fanynek.“

Holly se na mě konečně podívala a usmála se: „Ty bys mohl být Gary Barlow. Děsný puritán a citlivka. A každým rokem bys vypadal líp.“

„Ty bys byla Robbie.“

„To je ten, co býval tlustý?“

„Ne,“ rozesmál jsem se. „Ten rebelant, co vzal kramle jako první.“

Holly se znovu pustila do pletení věnečku, tentokrát ale měla v obličeji zahloubanější výraz než dřív, jako by do toho už nedávala srdce.

„Náhodou mám ale pravdu,“ dodal jsem. „Je to jako turné po letech.“

„Alexi?“

„Ano?“

„Podej mi další cider, jo?“ Potřásl jsem hlavou, sáhl do igelitové tašky s pitím a hodil plechovku do jejích vyčkávajících rukou. V duchu jsem se usmíval, celý šťastný, že jsme tady, Holly a Alex, a snažil se ignorovat fakt, že sluneční světlo už se začíná vytrácet. Na tenhle okamžik jsem čekal hrozně dlouho a přál jsem si, aby dnešek nikdy neskončil.

PRVNÍ KAPITOLA

HOLLY

Září 1999

Když jsem se následujícího rána probudila, připadala jsem si jinak.

Jasně, nebylo to jinak, na jaké je člověk připravený. Ne jinak ve stylu „jsem šťastná/je mi do skoku/vidím svět novýma očima“.

Věděla jsem ale, co musím udělat.

Při pomyšlení na jednotlivé střípky ze včerejší noci se mi bolestivý uzel v břiše ještě víc utahoval – a to platilo i pro počáteční fázi, kdy jsem se ještě bavila. Lila jsem do sebe litry koktejlu Turbo Shandy (padesát procent ležáku, padesát procent Smirnoff Ice, stoprocentně NIKDY VÍC) a trsala s Ellie po zahradě na hudbu DJ Lucka & MC Neata. Na zářijové poměry bylo pořádně teplo – už minula půlnoc, když se večírek přesunul do domu.

Alexovi jsem zavolala až o pěkných pár hodin později. Vůbec nechápu, jak jsem přišla na to, že opilecký telefonát uprostřed noci představuje dokonalou příležitost k tomu, abych mu řekla, co cítím. Že chci, abychom byli víc než jen kamarádi. Že si to přeju už celé věky. Díky bohu mi to vůbec nezvedl. Ne snad, že bych si to rozmyslela a už nechtěla, aby se to dozvěděl. Jenom jsem dospěla k názoru, že je docela důležité, abych nebyla úplně mimo, až s ním o tom budu mluvit.

Svlékla jsem si triko a důsledně se vyhýbala pohledu do zrcadla, popadla jsem župan a odpelášila do koupelny. Když jsem se včera v noci vrátila domů, dala jsem si pořádně horkou sprchu a teď jsem si dopřála ještě jednu, užívala si ten palčivý pocit i zarudlý tón, který nabírala moje kůže. Nakonec jsem se silou vůle přinutila vylézt ven, obléct si džíny s dole rozšířenými nohavicemi a námořnicky modré tričko bez rukávů – Alex vždycky říkal, že námořnicky modrá je moje barva – a pak jsem seběhla po schodech do obývacího pokoje.

„Mami, můžeš mě hodit k Alexovi?“

„Jasně, Hols. Diagnóza vražda už pomalu končí.“ Její pohled zalétl od telky ke mně a pak zase zpátky: „Mám teorii. Vidíš toho chlapa? Všichni si myslí, že zavraždil svou ženu, ale já bych řekla, že jenom nafilmovala vlastní –“

Jenže já na to zrovna v tuhle chvíli neměla náladu. Zda nějaká mně neznámá fiktivní postava zavraždila či nezavraždila svoji manželku, to byl nejmenší z mých problémů. Máma už díky bohu spala, když jsem se včera v noci vrátila domů. Dneska jsem před ní svůj stav dokázala jakž takž zakamuflovat, ale na to, aby se mi ji podařilo obalamutit včera v noci, bych musela být ta nejlepší herečka na světě.

„To je v pohodě – půjdu pěšky.“ Aspoň tak získám šanci promyslet si, co mu řeknu.

Měla bych prostě vyjít s pravdou ven? Nebo bych měla začít nějakým vysvětlením? Povědět mu o nejhorší noci ve svém životě – že při pouhém pomyšlení na to, co se stalo, se mi přivírají oči odporem, po kůži mi mravenčí a mozek bolí – a jedinou osobou, se kterou se chci po tom všem vidět, je on? Že je můj nejlepší kamarád, a přestože jsem odjakživa věděla, jak moc mi na něm záleží, těch posledních pár let v tom bylo něco víc než jen pouhý přátelský zájem?

Až do téhle chvíle jsem si to nikdy nepřiznala ani sama sobě. Jsem do Alexe Tylera po uši zamilovaná. ZAMILOVANÁ. Do mého nejlepšího kamaráda, který vždycky kladl na první místo všechny ostatní – svého tátu, kamarády, mě – i když během těch posledních let prožíval horší časy než kdo jiný. Miluju to, jak se s ním můžu bavit o čemkoli, že mi říká, co si opravdu myslí a ne to, co si myslí, že chci slyšet. Miluju to, jak se mi ještě teď pokaždé nabídne, že mi vezme tašku, i když jsem už kolikrát namítla, že jsem bez problému schopná utáhnout ji sama. Miluju to, že nosí vlněné svetry – a to vůbec nemyslím ironicky. Mohla bych si zamilovat i ten jeho trapný šprťácký účes? Určitě. No vždycky ho můžu poslat k pořádnému holiči, kdyby ne. Miluju to, jak pokaždé, když nám chystám sendviče, běhá za mnou a čistí ten binec antibakteriálními ubrousky značky Dettol. Miluju, kolik toho ví o hvězdách a hudbě a knížkách – o věcech, na které jiní kluci zvysoka kašlou. Miluju, jak si řadí cédéčka podle abecedy. Miluju na něm, že abecedně seřadil cédéčka i mně – přestože jsem se tomu tehdy smála. Poděkovala jsem mu vůbec? Zmíním se mu o tom dneska, jen co mu řeknu, že k němu doslova hořím láskou. (Dokonce miluju, jak mi pokaždé vyčítá, že nesprávně používám termín „doslova“.)

Co mi řekne, až mu to povím? Taky mi vyzná lásku? Jak ho znám, bude to chtít napřed pořádně rozebrat. Přehnané analyzování je Alexův způsob, jak se ujistit, že něco opravdu chci.

Nebo se zatváří vyděšeně a rozpačitě mi vysvětlí, že ve mně nikdy nedokáže vidět nic víc než kamarádku – možná dokonce sestru – a  sice mu to lichotí, díky, ale NE, tohle se nikdy nestane. Vybavil se mi náš první den, kdy jsme nastoupili do šestého ročníku, bylo to nedlouho potom, co mu umřela máma. Cestou do školy jsme si povídali a nějak přišla řeč na jeho rodiče, a protože vypadal tak smutně, chtěla jsem ho obejmout. Ale ten výraz v jeho tváři… Člověk by myslel, že zpráskaný pes bude vděčný za pohlazení.

Ta vzpomínka pořád pálila, ale ne dost, aby mě přinutila se obrátit, vrátit se po schodišti nahoru a zalézt do postele. Potřebovala jsem vědět, jak na tom jsme, ať už to dopadne tak nebo tak a tohle byla možná moje poslední šance.

No dobrá, načasování nebylo nejlepší, vzhledem k tomu, že jsem se zrovna chystala odjet do Londýna na univerzitu, zatímco on hodlal zůstat v Yorkshire. Ne že bych snad svoji volbu univerzity zakládala na něm – nejsem TENHLE TYP holky. Akorát je to trochu frustrující, když si pomyslím, že jsme posledních sedm let žili jen pár ulic od sebe. Proč jsem nikdy nesebrala odvahu mu to říct? Měla jsem poslouchat mámu, která si z nás ustavičně utahovala, že se jednoho dne vezmeme! Říkala to i spousta dalších lidí, ale já jim pokaždé odsekla, ať zavřou klapačku – jsme jenom kamarádi! Nejspíš jsem to tak celé ty věky dělala proto, že jsem fakt věřila, že je to pravda. A později mě asi děsilo pomyšlení, že kdybych dostatečně neprotestovala, všichni by poznali, co opravdu cítím, a dělali by si ze mě srandu.

Teď už je mi ale fuk, co si kdo myslí. A pokud bude Alex chtít, můžeme spolu udržovat vztah na dálku. Budu se přece vracet každé prázdniny a můžeme si pravidelně volat – stejně spolu žvaníme po telefonu od nevidím do nevidím. A můžem si posílat kupy milostných dopisů – bude to ohromně romantické. A až vyrazím na cesty, může jet Alex se mnou. Četla jsem něco o Britech, kteří učí angličtinu v zahraničí – tak jako tak se chce stát učitelem.

Byla hnusná zima (tak to je teda léto nejspíš oficiálně u konce), a tak jsem kráčela rychle a rozptylovala se denním sněním o našich víkendových setkáních. Vystoupím z vlaku, vběhnu mu rovnou do náručí, on mě zvedne a já ho obejmu nohama kolem pasu. A přestože ve svých představách jsem seskakovala ze schůdků staromódního parního vlaku, nebude to o nic méně romantické, když vystoupím ze soupravy Midland Mainline a potáhnu za sebou kufr na kolečkách, než předvedu to číslo s vyskakováním do náručí.

„Á, ahoj, Holly.“ Alexův táta ustoupil stranou, abych mohla vejít dovnitř. „Bez kabátu? Udělala se tam pěkná zima. Dáš si šálek čaje?“

Obvykle si s Alexovým tátou ráda poklábosím, v poslední době mi připadá dost osamělý, ale tentokrát jsem čaj odmítla a snažila se nevšímat si jeho zklamaného výrazu.

„Synku! Holly je tady,“ vykřikl do schodů. „Jdi nahoru, zlatíčko.“

Alex ho očividně neslyšel – byl ve sprše a vyzpěvoval něco o tom, že je děsný hňup a exot, na melodii, kterou jsem si matně vybavovala z jeho auta. Posadila jsem se na postel a čekala.

Alexův pokoj jsem znala stejně důvěrně jako svůj vlastní. Velký plakát s Che Guevarou nad postelí. Vysokoškolské učebnice naskládané v úhledných komíncích na stole. Dokonale vyžehlené pyžamo jako vždycky vzorně poskládané na polštáři.

Ani se mi nechtělo věřit, že byly časy, kdy mi tohle všechno připadalo děsně staromódní. A trochu nudné, pokud mám mluvit upřímně. Jenže když jsem sem po smrti jeho mámy začala pravidelně chodit, abych se ho pokusila rozveselit a povídali jsme si dlouho do noci, dokud jsem kompletně oblečená neusnula na jeho peřinách, začala jsem se na ten pokoj dívat jinýma očima. Působil tak nějak hřejivě. A bezpečně. Kokon, kam se můžete schovat před světem venku. Jako by k vám sem nemohly proniknout žádné zlé věci.

„Uf, ahoj,“ pozdravil Alex. Stál ve dveřích s ručníkem kolem pasu a já najednou cítila, jak se červenám. Na hrudníku, který se mu nedávno slušně vyplnil, se leskly kapičky vody. Stékaly ke štíhlému pasu, a když jsem se pokusila odpovědět na pozdrav, v hrdle jsem měla sucho a hlas zněl skřehotavě. Seber se, Holly. Už jsi přece viděla Alexe od pasu nahoru nahého i dřív. S mokrými vlasy a řasami a provoněného mýdlem.

Nikdy za celý svůj život jsem nikoho tolik netoužila obejmout.

„Co pro tebe můžu udělat, kotě?“

KOTĚ?!

Ignorovala jsem ten jeho prapodivný pozdrav, natáhla se k němu a chytila ho za ruku. „Musím ti něco říct.“

„O včerejší noci, že jo? Jaký to bylo?“

Byla za tím jen moje představivost, nebo zněl jeho tón poněkud sarkasticky? Snažila jsem se zachytit jeho pohled, ale on pustil moji ruku a rozhlédl se po pokoji, jako by se pokoušel něco najít, což nedávalo smysl, protože jeho pokoj byl dokonale uklizený a všechno vždycky na svém místě. Vrazila jsem ruce do kapes džín, abych zakryla svoje rozpaky.

„Vlastně, právě o tom jsem si s tebou chtěla promluvit. Včera v noci jsem se ti pokoušela dovolat. Já –“

„Ach ano – promiň, nezvedal jsem telefon.“ Usmál se, když si přejížděl deodorantem v podpaží. „Měl jsem rande a, no, zkrátka jsem byl zaneprázdněný jinak. Pokud chápeš, co tím myslím.“

Pro případ, že by snad existovaly nějaké pochyby o tom, co tím myslí, obšťastnil mě významným mrknutím.

Co se to sakra děje? Tohle chování se na Alexe vůbec nepodobá. Ten Alex, kterého znám, je laskavý, pozorný, milý… ale co je nejpodstatnější, s kým to kruci na tom RANDE byl?

„S kým jsi byl na tom rande?“

„Tu neznáš. Jmenuje se Jane. Vypadá fakt dobře. Velký kozy. Skvěle líbá.“

Tak jo, tady se děje něco divného. Takovéhle kydy obvykle vypouštěl z pusy Kev. A pokaždé, když to udělal, Alex si zakrýval obličej rukama a nesouhlasně vrtěl hlavou.

Nesčetněkrát jsem se pokoušela představit si, jaké to bude, až řeknu Alexovi, co k němu cítím, ale nikdy by mě nenapadlo, že přitom budu tak nervózní. Můžu přece pozvat kluka na rande. Nepotřebuju dělat ujeté, žalostné holčičí věci, jako že bych čekala, až mě pozve on. A Alex určitě nechová k téhle Jane bůhvíjak silné city – vždyť se museli teprve seznámit. Nemohlo to být nic ve srovnání s tím, co je mezi námi. Nebo mohlo?

„Takže, máš v plánu se s ní znovu sejít?“ Řekni ne, řekni ne, řekni ne.

„Jo, doufám, že se uvidíme dneska večer, jak to tak vypadá. Proto ta sprcha.“

Znovu mrkl a mně se zastavilo srdce. Nevím, jestli ze žárlivosti nebo kvůli pocitu vlastní trapnosti. Je tohle všechno jeden KOLOSÁLNÍ omyl? Celou tu dobu si myslím, že miluju Alexe, a přitom ve skutečnosti miluju nějakou jeho fiktivní verzi, kterou nosím v hlavě a vlastně ho vůbec neznám? Jako před pár roky, když jsem po letech vášnivých citů vůči panu Abelovi, našemu učiteli francouzštiny, a po letních prázdninách, kdy jsem každodenně snila o tom, že je mi pětadvacet, potkám ho v kavárně v Paříži, kde se do sebe zamilujeme nad croissantem a budeme se líbat pod Eiffelovou věží, nakráčela celá vzrušená a rozechvělá z toho, že ho uvidím, na první zářijovou hodinu. Jenže sotva vešel dovnitř, s čerstvě narostlým knírkem a bláboly o časování francouzských sloves, pomyslela jsem si: Co mě to, quelle melle, sakra vůbec napadlo?

Možná ta bolest, kterou cítím, není od toho, jak se mi láme srdce. Možná za tím stojí jen mučivé zklamání, že je Alex nakonec stejný jako ostatní kluci – chovají se, jako by vás měli doopravdy rádi, a přitom jim jde jen o to, aby dostali, co chtějí a k čemu je ponouká jejich pinďour.

Jenže by mě to na druhou stranu nejspíš tolik netrápilo, kdyby mé city nebyly pravé. A není přece možné, že jsem se v něm celou tu dobu tak hrozně pletla, že ne? Pokusila jsem se znovu navázat oční kontakt.

„Na co tak koukáš?“ zeptal se se smíchem a já ucítila, jak mi zahořely tváře. Aniž by mi poskytl čas to nějak zakamuflovat, pokračoval: „Co ses mi to vlastně chystala říct, kotě?“

Tak fajn, odkud se vzala ta hovadina s „kotětem“? Za celý život jsem ho neslyšela, že by někoho oslovil „kotě“ – z jeho úst to znělo divně. To mě má za nějakou hloupou husičku?

To jsem já! Holly! Připomněla bych mu nejradši. Jenomže jsem nemohla. Nemohla jsem říct nic z těch věcí, které jsem ve skutečnosti říct chtěla, protože takhle to probíhat nemělo.

Namísto toho jsem spolkla knedlík, co mi vězel v krku a rezignovaně se na něj usmála. „Jenom jsem se s tebou přišla rozloučit. Příštích pár dní budu mít spoustu práce s balením a pak mě táta odveze do Londýna. Takže kdo ví, kdy se zase uvidíme.“

Pozorně jsem studovala jeho obličej a čekala na nějakou reakci, zůstával ale bez výrazu. Přesto když otevřel pusu, aby něco řekl, na okamžik jsem odvážně zadoufala, že se mě chystá zeptat, o čem to mluvím – a prohlásí, že se během příštích pár dní samozřejmě uvidíme, i kdyby to znamenalo, že bude muset přijít a pomoct mi s balením. A to dá rozum, že se budeme co nejčastěji navštěvovat. A pak si mě k sobě přitáhne, aby mě objal a…

„Kdo ví?“ Pokrčil rameny. „Třeba mothstonský gympl uspořádá setkání absolventů po deseti letech. Tou dobou už se vrátíš ze svých cest, budeš provdaná za nějakého australského frajera a mít kupu dětí.“

„Jo, možná.“ Chabě jsem se zasmála. „I když ty už budeš ředitelovat někde jinde a budeš mít moc práce s vlastní školou, aby ses vracel do té naší.“

„Možná.“

Uchopila jsem jeho ruku a dobrých sedm vteřin jsme na sebe jen tak hleděli, než se odtáhl a odhrnul si mokré vlasy z obličeje. Potom začal potahovat za uvolněnou nitku na svém ručníku a tvářil se stejně rozpačitě, jako já se cítila, takže jsem zamumlala poslední sbohem, vyšla z pokoje a zavřela za sebou dveře.

Teprve když jsem sestoupila ze schodů a vyšla předními dveřmi ven, vyhrkly mi slzy. Nevěděla jsem kdy nebo jestli vůbec ještě Alexe Tylera uvidím, jednou věcí jsem si ale jistá byla, a to, že už se nemůžu dočkat, až z Mothstonu vypadnu, co nejdál to půjde.

DRUHÁ KAPITOLA

ALEX

Leden 2010

ONOMATOPOIE

Obrátil jsem se a zeptal se žáků sedmého ročníku, co znamená slovo na tabuli. Nahoru vystřelilo osm rukou. Obvyklí podezřelí.

„Ano, Isabello?“

„Onomatopoie je slovo, které zní jako věc, kterou popisuje,“ vytasila se s odpovědí, jako by ji četla z učebnice. „Třeba bum nebo plác.“

„Dobře,“ přitakal jsem svědomitě. „Tak dál, dokáže někdo vymyslet další příklady onomatopoických slov?“

Tentokrát jsem se vyhnul dychtivým pohledům a namísto toho se snažil navázat oční kontakt s méně vstřícnými dětmi.

„Jacku?“ pronesl jsem hlasem plným naděje.

Jack Couchman má na mothstonském gymnáziu nejblíž k tomu, co by se dalo označit za rebela, jelikož si odmítá zastrčit košili do kalhot a tu a tam dokáže člověku poměrně ostře odseknout. Během posledních pár let jsem se často přistihl, že si přeju, aby zdejší děti projevovaly větší sklony k buřičství. Toužil jsem přistihnout některého ze svých deváťáků, jak kouří travku na slepé cestičce za technologickou budovou, nebo odhalit drobný vandalismus v některé počítačové laboratoři. Ne že bych snad já prováděl nějaké takové věci, když jsem tady ještě studoval a trůnil za stolem, který teď obsadila Isabella Vševědoucí.

„A co třeba vulva, pane?“ řekl Jack, pohupující propisovačkou mezi dvěma prsty. Menšina, která jen zřídkakdy zvedla ruku, vyjádřila pochechtáváním svůj souhlas a já nechal Jacka vyhřívat se v paprscích jejich obdivu. Nedělal problémy, pokud mu člověk občas kapku povolil uzdu. Navíc jsem dneska odpoledne opravdu nevkládal do základů lingvistiky srdce. Byl jsem nervózní kvůli tomu, co mě čeká večer.

„Proč tohle vlastně děláme?“ vyzvídal Jack, když pochechtávání utichlo. „Teda, na co vůbec potřebujem vědět, co je to ta onomatoněco?“

Vykoukl jsem z okna ve snaze nalézt trochu inspirace, jenže tohle byl jeden z těch dní, které by se těžko charakterizovaly i meteorologovi: ani vlhko, ani slunečno, chladno nebo nějak zvlášť příjemné počasí na tuhle roční dobu. Už jsem ztratil přehled o tom, kolikrát jsem se za posledních šest let sám sebe ptal, proč něco děláme, a přesto jsem se pořád nevzmohl na uspokojivější odpověď než „…abyste zvládli zkoušky.“ Což byla popravdě jediná věc, která kdy většině žáků mothstonského gymnázia vůbec dělala nějaké starosti, ale stejně…

Když jsem kdysi sníval o tom, že se stanu učitelem, maloval jsem si sám sebe jako jednoho z těch inspirativních týpků, jaké vídáte ve filmech – něco mezi koučem Carterem a Johnem Keatingem ze Společnosti mrtvých básníků. Nějak jsem si ale nedokázal představit Samuela L. Jacksona nebo Robina Williamse, jak se nechávají zavléct do diskuse o onomatopoii. Nebo, když už jsme u toho, o vulvách.

Pět hodin po posledním zvonění tohoto týdne jsem loudavou chůzí dorazil na mothstonské vlakové nádraží. Rolety rychlého občerstvení, které kdysi vlastnila mámina kamarádka Sue, byly zatažené. Sue byla dost nervózního založení, takže když nesla šálek s podšálkem, nadělala přitom hrozný randál. Nakonec ten bufet po jednom nervovém zhroucení prodala. Vydala se na dráhu kadeřnice a máma ji pak zvala k nám do kuchyně, aby se procvičovala na mojí maličkosti – jako bych potřeboval nějakou pomoc, abych odpuzoval ženy!

Prošel jsem kolem toho bufetu, prostudoval elektronickou tabuli a zjistil, kdy má přijet nejbližší vlak z Yorku. Zaujal jsem pozici vedle automatu na jízdenky. Tam jsme se podle domluvy měli setkat. Přistihl jsem se, jak nervózně poklepávám prsty o boky, a tak jsem vrazil ruce do kapes a zvedl hlavu nahoru ke skleněnému stropu. Zjistil jsem, že je celý omítnutý holubím trusem. Před mýma očima vyskakovala hotová souhvězdí a já jen žasl, jak je možné, že jsem si nikdy dřív tohoto fekálního vesmíru nevšiml. Zrovna jsem uvažoval, že je to trochu, jako když člověk pozoruje hvězdy, když mi výhled zatemnil čísi stín.

Byla to ona. Fiona. Moje první rande přes internet. Na sobě měla upnuté džíny, plášť převázaný páskem a honosila se takovou tou dokonale rovnou ofinou, díky níž působila jako typ ženy, která dokáže říkat zajímavé věci.

Vím, jak to vypadá: rande přes internet. Jediný důvod, proč jsem se minulý měsíc na seznamku přihlásil, byl ten, že jsem začal pochybovat, zda vůbec někdy najdu přítelkyni v městečku, kde každá v úvahu přicházející žena zná celý můj životní příběh včetně toho, jak jsem kdysi coby teenager dostal erekci během hodiny náboženství. Ve skutečnosti jsem žádnou erekci při náboženství neměl – jenom se mi nové manšestráky trochu vyboulily v rozkroku. Jenže jak jednou Dean Jones vykřikl: „Alexi Tylerovi stojí!“, už mi to zůstalo.

A tak jsem tu stál a přidržoval Fioně dveře, když jsme vstupovali do Bílého koníčka.

„Vypadáš vážně skvěle,“ řekl jsem jí, ale ona ten kompliment snad ani nepostřehla.

Bílého koníčka jsem vybral proto, že je to jedna z těch kouzelných hospůdek, v nichž visí z trámů všelijaké tretky a, což je nejdůležitější, mají tam spoustu tichých koutků, kde se můžete s někým blíže seznámit, aniž by vás místní očumovali.

„Alexi!“ vyrušil mě hlas osoby ve středním věku, když jsme přistoupili k baru. Hlas, který jsem okamžitě přiřadil tátovu kámošovi Rodovi. Odložil svůj korbel na bar, přejel Fionu zkoumavým pohledem a obdařil mě uznalým mrknutím, které bylo zhruba stejně nenápadné jako kalhoty Davida Bowieho v Labyrintu.

Celý v rozpacích jsem zaplatil za láhev červeného vína, a když jsme se pak s Fionou usadili v prázdné zadní místnosti, omluvil jsem se jí.

V téhle části severní Anglie se vyskytují dva typy měst: ta, která jsou něčím proslulá (dorty, zábavními televizními pořady nebo silnou podporou Britské národní strany), a pak ta, po kterých neštěkne ani pes. Mothston patří do druhé skupiny a jediný důvod, proč tady lidi vůbec žijou, je ten, že se tady narodili. Jako já a Rod.

Nepatřil jsem k těm, kdo se celou pubertu nemůžou dočkat, až budou dospělí a vypadnou odsud, ale taky jsem nikdy neměl v úmyslu zkysnout tu tak dlouho. Máma mi umřela těsně před nástupem do šesté třídy, a když přišel čas vybrat si univerzitu, měl jsem pocit, že tady tátu prostě nemůžu nechat samotného.

„Brzy si tady přečteš i moje jméno,“ řekl mi, když jsem se zmínil, že uvažuji o univerzitě v Exeteru. To zrovna pročítal sekci s nekrology v místních novinách. Když jsem zapochyboval, jestli seženu v Exeteru Herald, stáhl se s lahvičkou diazepamu do svého pokoje a já skončil u dojíždění na školu v Yorku.

O čtyři roky později jsem absolvoval, a přestože už táta tou dobou přestal brát prášky, věděl jsem, že sám by to nezvládl. Mluvíme tady o člověku, který pořád nazývá internet „informační superdálnicí“ a který přidává „y“ na konec slova „cashback“. A tak jsem si zažádal o místo na mothstonském gymnáziu.

Dřív jsem se na tátu zlobil. Vyčítal jsem mu všechny ty věci, které jsem z ohledu na něj nikdy nepodnikl, ale čím jsem byl starší, tím snáz jsem si dokázal představit, jaké to pro něj asi muselo být, když ztratil bytost, kterou miloval na tomhle světě nejvíc. Už mě nepřekvapovalo, že se v tom trochu plácá.

Rozhodl jsem se v tomto stádiu Fioně nevykládat svůj životní příběh, a tak jsme tam prostě jen tak seděli a zaizolovávali hrdla prvními doušky vína, když se dveřmi vhrnuli dovnitř čtyři chlápci oblečení ve fotbalových tričkách. Poznal jsem barvy Leeds United, táta dřív míval předplatné.

„Ty doufám na fotbal moc nejsi, ne?“ ušklíbla se nesouhlasně Fiona, přičemž slovo „fotbal“ prodchla takovou dávkou pohrdání, jako by mluvila o Hitlerovi, pedofilii nebo moderátorovi Piersi Morganovi.

„Nijak zvlášť,“ odvětil jsem s chlácholivým úsměvem. Sobotní odpoledne jsem trávíval na gauči četbou klasiky z nakladatelství Penguin a popíjením horké čokolády s mámou.

„Vyžaduje to od tebe moc velké sebezapření na něj nechodit?“

„Ne.“

„Proč jsou tím chlapi tak posedlí?“

„Já nejsem.“

„Můj bývalý prakticky bez ustání žvanil o tom, že Arsenal tohle a Arsenal támhleto. Nakonec jsem mu řekla: ‚Buď já, nebo ten pitomý Arsène Wenger.‘“

„A co si vybral?“

„Arsène Wengera.“

Fiona se opřela do židle a přejela si dlaněmi po rukách odshora až dolů, jako by jí byla zima. Než jsme se nadáli, dolehlo na nás naše první trapné ticho. Bylo to jako černá díra – čím hlouběji se do ní ponoříte, tím těžší je z ní uniknout.

„Takže, tebe učení baví, jo?“ nahodila téma a já se napil vína, než jsem odpověděl.

Někteří učitelé se dají na tuhle profesi, protože získali diplom a nenapadá je jiný způsob obživy. A není na tom nic špatného. Platilo to pro řadu těch nejlepších učitelů, jaké jsem poznal. Jenže já patřím k těm druhým, k naivním troubům, kteří věří, že by mohli něco změnit.

Fiona si namířila dva prsty na mandle, když jsem jí to vysvětloval, a já si uvědomil, jak klišovitě to zní, jenže takhle člověk zkrátka ve dvaadvaceti uvažuje.

„Dobrá,“ řekl jsem, abych nás katapultoval z dalšího kosmologického vakua. „Na svým profilu ses zmínila, že hrozně ráda čteš. Jakou knížku by sis s sebou vzala na opuštěný ostrov?“

„Jak si získat přátele a vlivné lidi,“ vyhrkla, aniž by si nechala chvilku na přemýšlení. Měl jsem co dělat, aby na mně nebylo poznat, nakolik mě to zaskočilo.

„Proč bys ale něco takového potřebovala na –“

„Rozhodně by sis ji měl přečíst, pokud to chceš ve školství někam dotáhnout.“ Fiona do sebe hodila zbytek vína ze své skleničky. „Nebo udělej to, co jsem udělala já: rozjeď vlastní podnikání. Sto dvacet táců – to byl můj obrat za loňský rok.“

K dnešnímu večeru jsem vzhlížel s velkými nadějemi. Na webové stránce stálo, že se k sobě báječně hodíme, psali jsme si často a naše vzkazy byly dlouhé. Jenže – zatím to naše rande působilo dojmem ptáčátka v hnízdě, které zoufale máchá křídly, jak se snaží poprvé vzlétnout.

Oba jsme vyslali přes stůl mlčenlivý úsměv a já, abych trochu uvolnil napětí, navrhl, že se půjdeme někam najíst. Napřed si chtěla dát cigaretu, kterou kouřila, jako by přitom vzpomínala na nějaké nepříjemnosti ze své minulosti: těsně sevřené rty vyfukovaly kouř do strany, zatímco trucovité oči tupě hleděly do výkladu prázdného obchodu, kde dřív býval supermarket Woolworths. Ticho jsem se pokusil vyplnit dotazem, jestli má nějaký „typ“. Zjistil jsem, že její ideální muž je metr osmdesát pět vysoký (já měřím metr osmdesát dva), má krátké tmavé vlasy (tmavé, ale sahají mi přes uši), posiluje (tohle můj případ rozhodně není), je úspěšný (pořád žiju s tátou) a vychází s jejími kamarádkami (nejsem si jistý, jestli se s nimi vůbec seznámím).

Trpělivě jsem čekal, zatímco postupně odškrtávala jednotlivé položky svého seznamu. Já osobně chtěl prostě někoho, kdo mě bude přitahovat, kdo touží něco udělat se svým životem a bude chápat můj smysl pro humor. Copak toho žádám tolik?

Fiona rozdrtila nedopalek krouživým pohybem podpatku o chodník zrovna ve chvíli, kdy kovový zvuk tříštícího se skla ohlásil potíže někde poblíž.

„Ta pracující třída, co?“ zažertoval jsem.

„Já jsem přece taky pracující třída,“ namítla Fiona, která si můj tón vyložila naprosto mylně a zadusila tím veškeré zbytky naděje, že by se z tohohle snad mohlo něco vyvinout.

V duchu jsem si dopřál uličnickou představu, která postupně nabírala stále větších rozměrů. V té představě jsem pozvolna přidával do kroku, až jsem nakonec přešel do sprintu. Běžel jsem a běžel, aniž bych se ohlížel za sebe a chladný vzduch končícího ledna se svářil s rozjařeným teplem, které jsem pociťoval ze svého útěku.

Už jsem doběhl skoro domů, když mi číšník podal laminovaný jídelní lístek. A tehdy jsme s Fionou překročili horizont události naší poslední černé díry – bod, odkud není návratu.

„Kdy konečně pochopíš, že dneska už na rande nikdo nechodí?“ poškleboval se mi Kev, když jsem se blížil ke konci své historky.

„Ono to má ještě pokračování,“ řekl jsem s malátným úsměvem. Vzpomněl jsem si, jak Fiona, sotva jsme dorazili do restaurace, prohlásila, že je vegetariánka.

Kev postavil svůj půllitr na ošoupanou desku javorového stolu a odkašlal si do dlaně pravé ruky. „Takže?“

„Takže, když jsem si objednal steak, oznámila mi, že si musím dát něco jiného.“

„Ehm, takže ona ti to oznámila?“

„Jo, a navrhla špenátové lasagne.“

„A co jsi udělal ty?“

„Změnil jsem objednávku.“ Počkal jsem, až se jeho ústa opovržlivě pootevřou. „Dal jsem si místo toho mix masa na grilu.“

Nabídku na placáka jsem nepřijal. Ne že bych měl proti plácání nějaké námitky (i když můžu odpřísáhnout, že když jsem se o to jednou ve škole s Kevem pokoušel, potrestal mě za to zmrtvělou rukou). To spíš kvůli mikroorganismům, co se mu před chvílí usídlily v dlani. A taky proto, že mi ta záležitost zrovna nepřišla jako nějaký důvod k oslavě.

„Kdo to jídlo zaplatil?“ vyzvídal.

„Já.“

„A kolik to dělalo? Padesát liber?“

„Něco málo přes.“

„Tohle tě přímo personifikuje, abys věděl. Jak přijde na ženský, vždycky z toho vylezeš jako trouba.“

„Jak může člověka personi…“ Vzdal jsem to. Jedna bývalka mě poučila, že vám musí být aspoň padesát, aby vám procházelo, když opravujete lidem angličtinu mimo školní učebnu. Člověk by se málem začal těšit na střední věk. „A vůbec, proč si myslíš, že už lidi nechodí na rande? Jak jinak si chceš najít holku?“

„Eh, no prostě šukáš, Alexi. Šukáš a zase šukáš. A když tě to s ní baví ještě napopátý, tak je to tvoje holka.“

„Mně to připadá spíš jako šukací kámoška.“

„A měls ty někdy vůbec šukací kámošku, Alexi?“

„Ne, a taky jsem neměl –“

„No tak potom přestaň kydat špínu na šukací kámošky.“

Proč já toho Keva pořád snáším? Proč pořád chodím každou sobotu odpoledne do hospody U lva? Nejspíš proto, že v Mothstonu se dá jinak dělat velké kulové. Kdysi jsme byli tři, jenže Rothers se odebral do společenského důchodu, když se zasnoubil.

Před pár lety vypadaly Kevovy vyhlídky příznivěji, to ale byla jeho holá lebka ještě pořád otázkou volby a namísto břicha neměl soudek, na který si může odložit půllitr. A co já? Pořád jsem spal ve stejném pokoji, kam jsem si kdysi vyvěsil plakáty s periodickou tabulkou prvků. Nejspíš jsem čekal na někoho, s kým bych se podělil o hypotéku. A teď, když mi už táhlo na třicítku, jsem se zasekl v hlavě 22: žádná přítelkyně, tudíž nulová šance, že bych si mohl dovolit vlastní dům; žádný dům a o to menší šance najít si přítelkyni.

Kev se chopil své prázdné sklenice a zamával mi s ní před obličejem. Když jsem se po chvíli vrátil s pitím, odněkud se zjevil můj táta. Zaujal místo vedle Keva a z jeho držení těla vyzařoval neklid. Zeptal se mě, jak šlo rande, přestože jsem se mu o něm předtím vůbec nezmínil. Kev pokrčil rameny, jako by říkal: Na mě nekoukej.

„Co tady děláš?“ zeptal jsem se, jenže on se namísto odpovědi začal škrábat na dlani a pohledem přeskakoval mezi mnou a svou rukou. Nakonec se zhluboka nadechl zatuchlého vzduchu, na vteřinu ho zadržel v plicích a při výdechu z něho vypadlo, že prodává dům.

„Co tím myslíš, že prodáváš dům?“ uchechtnul jsem se.

„Koupil jsem loď.“

„Ty jsi koupil loď?“ Teď už jsem se vyloženě řehtal. Bylo naprosto očividné, že ti dva tady spolu spunktovali nějakou srandu. Očekával jsem, že se každou vteřinu vynoří televizní štáb.

„Obytný člun.“

„Já přece nemůžu žít na nějakým obytným člunu.“

Kev se pohodlně opřel, založil ruce a vychutnával si drama, které se před ním odehrávalo.

„Bude mi pár měsíců trvat, než ten dům prodám, takže to neznamená, že bych tě vyháněl na ulici.“

Zůstal jsem na něj nevěřícně zírat.

„O čem to, proboha, mluvíš? Odkdy toužíš bydlet na obytným člunu?“

„S tvojí mámou jsme o tom kdysi často mluvili. Čekal jsem, až odejdeš z domu, ale, no…“

„Tak tys čekal, až odejdu z domu?“

Táta mě obdařil úsměvem, který jsem si vyložil jako smířlivý, jako že se na mě vůbec nezlobí, když musel kvůli mně celé ty roky odkládat svůj sen. V hrdle se mi šprajcla tisícovka rozhořčených slov. Dobře minutu či dvě nikdo nepromluvil, až nakonec Kev bouchl oběma rukama do stolu.

„Mám to!“ zvolal a vzrušeně se ke mně obrátil. „Odpověď na všechny naše problémy. Měl by ses nastěhovat ke mně. Nehrozí, že by se rodiče někdy vrátili ze slunnýho Španělska. Můžem se podělit o nájem a proměnit to tam v pořádný staromládenecký doupě. Tak co ty na to, honimíre?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

PROLOG

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA