AKÉ JE TO V NEBI?

Všetko, čo ste chceli vedieť o posmrtnom živote

CONCETTA BERTOLDI

AKÉ JE TO V NEBI?

Všetko, čo ste chceli vedieť o posmrtnom živote

Ukážka z elektronickej knihy

Concetta Bertoldi

AKÉ JE TO V NEBI?

Copyright © 2008 by Concetta Bertoldi.

Translation © 2015 by Linda Waclavová.

Cover © 2015 by Peter Mičuda.

Slovak edition © 2015, 2015 (elektronická verzia) by NOXI, s.r.o.

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-8111-360-4

www.noxi.sk

Túto knihu venujem svojim najlepším poslom: môjmu otcovi Mannymu Ferrellovi a môjmu bratovi Heroldovi Ferrellovi

ÚVOD

Viem, že máte veľa otázok. Veď práve preto ste po tejto knihe siahli, no nie? Ale myslím si, že skôr než sa k nim dostanem, by ste mali vedieť, s kým máte tú česť – takže by som vám chcela povedať niečo málo o sebe.

Úplne na začiatok sa otvorene vyznám z niektorých vecí. Považujem sa za duchovne založenú osobu, ale to neznamená, že som dokonalá. Mám veľa chýb. Keď som s priateľmi, dokážem nadávať ako námorník, užívam si dobré neslušné vtipy a ak mám povedať pravdu, nerozumiem si so svojou svokrou. Úprimne, od prvého momentu, ako som sa dala dokopy s jej synom, je pre mňa tŕňom v oku. Fakt ju neznášam. Ale nebudem sa rozčuľovať. Myslím si, že okrem bežného počtu zlých vlastností som osoba, s ktorou sa dá ľahko dohodnúť. Také obyčajné dievča z Jersey, ktoré sa rozpráva s mŕtvymi.

Som veľmi otvorený človek, ale čo sa týka rozprávania s mŕtvymi, o tom som dosť dlho mlčala. Teraz som s tým už zmierená. Dalo by sa povedať, že som do toho dorástla. Ale keď som bola mladšia, nechcela som, aby o tejto mojej vlastnosti hocikto vedel. Verejne to nerobím až tak dlho – iba posledných desať rokov. Chcelo to veľa podpory (ešte sa k tomu neskôr dostanem) – ale teraz, keď si uvedomujem, aké je to dôležité, som oveľa otvorenejšia, čo sa týka rozprávania o tejto schopnosti, ako aj o veciach, ktoré som sa prostredníctvom nej naučila.

Hneď, ako som sa rozhodla zverejniť svoj nezvyčajný talent, začali prichádzať otázky. Dostávala som vážne otázky, hlúpe otázky, smutné otázky, uštipačné otázky. Odpovedala som na ne pravdivo, trpezlivo… a opakovane. Táto kniha je snahou zodpovedať všetky otázky, ktoré som počas rokov dostala, a najmä zodpovedať tú jednu otázku, ktorú mi kládli najčastejšie, a tou je: „Kedy napíšete knihu?“

V minulosti by som odpovedala, tak ako každé iné dyslektické dievča, ktoré nevie písať na stroji – jednoducho by som zmenila tému. Ale po nejakom čase som si uvedomila, že možno by bolo jednoduchšie napísať tú prekliatu knihu, než stále odpovedať na tú hlúpu otázku.

Na týchto stránkach budem taká priama a taká otvorená, ako sa to len bude dať. Pokúsim sa udržať na uzde svoje nadávanie a spomínať svoju svokru v čo možno najmenšej miere. Ale musíte si byť vedomý toho, že z času na čas to jednoducho príde. Niekedy aj tŕň v oku môže byť dobrým učiteľom – aj keď poučením bude, že nedokážete uspokojiť každého! Dúfam, že sa mi podarí vniesť svetlo do toho, čo sa s nami deje, keď prechádzame zo sveta živých na Druhú stranu. Dúfam, že niečo z toho, čo nájdete na týchto stránkach, vám prinesie pokoj. A keď dokážem niekoho rozosmiať, o to lepšie!

Aký rozdiel je medzi médiom a jasnovidcom?

Médium je jasnovidcom, ale jasnovidec nemusí byť nevyhnutne médium. Niekto, kto je jasnovidcom, dokáže predpovedať, ale nevie povedať, odkiaľ alebo od koho toto proroctvo má. Ja (a iné naozajstné médiá) nielenže dokážeme povedať, čo sa deje a predpovedať, čo sa stane, ale vieme povedať, kto z Druhej strany tento odkaz prináša. Ja som dva v jednom, bejby!

Kedy ste sa prvý raz rozprávali s mŕtvymi ľuďmi?

Neviem to povedať presne, ale určite to bolo v čase, keď som bola malé dievča. Neboli to skutočné rozhovory. Skôr som niečo „vedela“. V tom čase som o týchto veciach vedela len veľmi málo a nemala som nikoho, kto by mi mohol vysvetliť, čo boli tieto „informácie“. Jedna z mojich prvých spomienok je na to, ako som jedného dňa kráčala domov. Mala som asi deväť rokov (Nie je to prvá spomienka, ale spomienka, na ktorú si dobre pamätám.) a vtom som si uvedomila, že môj starší brat nás v mladom veku opustí. Ako som vchádzala do dvora, „počula som“ Druhú stranu (v tom čase som nevedela, kto so mnou komunikuje), ako mi to hovorí. Nepamätám si presné slová, ktoré som počula. A nie som si ani istá, či to bola celá veta. Napriek tomu som vedela, čo tým myslia a spomínam si na to, akoby to bolo včera.

Podobné odkazy ku mne prichádzali aj neskôr. Napríklad mi oznámili, že v tomto živote nikdy nebudem mať vlastné deti. Tiež som sa dozvedela, že v predchádzajúcom živote bola moja duša vydatá za dušu môjho otca – som presvedčená, že práve toto je jeden z dôvodov, prečo ho v tomto živote bezbreho obdivujem. Tieto odkazy mi ukázali ten správny smer. Aj keď sa mi nepáčilo, čo mi hovorili; aj keď, tak ako ktokoľvek iný, som bojovala proti strate svojho brata a proti čomukoľvek, čo rozhodlo o tom, že nebudem mať deti; skutočnosť, že mi tieto informácie povedali dopredu, mi pomohla získať nadhľad.

Kedy ste niekomu prvýkrát povedali o tom, že „viete“?

Neviem, či mi vôbec niekedy napadlo hovoriť o týchto veciach. Myslím, že keď ste mladý, neviete, čo je normálne vedieť a čo nie je normálne vedieť. Ale spomínam si na jednu príhodu, na základe ktorej moja mama pochopila, že sa so mnou deje niečo jedinečné. Bola som len malé dieťa, ktoré sa hralo vzadu na dvore. Moja mama si spomína, ako som prišla do kuchyne a vyhlásila, že môj ujo Jerry má celú nohu krvavú. Moja mama bola v šoku, že hovorím také veci a povedala mi, aby som šla von a ďalej sa hrala. O niečo neskôr zazvonil náš telefón v kuchyni a moja mama sa dozvedela, že jej brat Jerry mal nehodu na motorke a musia mu amputovať nohu. Našťastie, lekárom sa podarilo jeho nohu zachrániť, ale moja mama už nikdy nebola ako predtým. Nevedela, čo má robiť s tým, čo som jej povedala, a bola vtedy skutočne vystrašená.

Keď sa večer vrátil môj otec domov z práce, mama mu tú príhodu prerozprávala. Keď hovorila, sedel tam a neprejavoval žiadne emócie. Nakoniec povedal: „Zdá sa, že starý otec Pop mal pravdu. Povedal, že mám dar.“

Môj starý otec bol nadané médium. Zomrel, keď som bola ešte veľmi malá, takže si ho takmer nepamätám. Ale teraz sme v kontakte a spoznala som ho vďaka Druhej strane. Možno je toto správny okamih, aby som povedala, že hoci môj starý otec hovoril o „dare“, ja s týmto výrazom celkom nesúhlasím. Sama o sebe by som to nikdy nepovedala. Keď poviem dar, znie mi to veľmi neskromne. Považujem to skôr za schopnosť, najmä ak to vnímame tak, že každý má nejaké schopnosti. Ale niekedy v tejto knihe možno použijem pojem dar len preto, že je to kratšie a ja mám sklon rozprávať rýchlo.

Prečo sa schopnosť média dedí v rodine?

Myslím si, že je to presne tak, ako akýkoľvek iný talent, ktorý sa dedí. Ako schopnosť kresliť alebo maľovať, alebo mať hudobný sluch a spievať či hrať na určitý hudobný nástroj. Tieto schopnosti vôbec nespochybňujeme a dokonca ich očakávame: „No samozrejme, že vie spievať – jej mama bola učiteľka spevu!“ Nikomu by sa nezdalo čudné, ak by mal Picasso syna a ten by sa stal maliarom. Ale presne tak, ako pri akomkoľvek inom talente, aj tu máte právo výberu. Možno všetci vo vašej rodine boli učitelia – mali talent na odovzdávanie vedomostí, a možno aj vy máte túto schopnosť. Napriek tomu, že túto schopnosť máte, si samého seba nedokážete predstaviť stáť celý deň pred triedou plnou detí. Môžete využiť svoj talent iným spôsobom. Alebo sa môžete rozhodnúť, že toto pre vás nie je tá najdôležitejšia vec a radšej by ste robili niečo iné. Stále máte ten talent, ale nemusíte ho úplne využiť. Je to naša slobodná voľba.

Práve teraz, malá dcéra môjho brata Bobbyho a švagrinej Chois, moja neter Bobbie Concetta – má šesť rokov a je to naozajstné zlatíčko! – má schopnosť, ktorú mám ja a mal ju aj môj starý otec. Rozprávala o ľuďoch, ktorí sú na druhej strane a opísala mnoho vecí z minulých životov. Raz, keď sa so svojou mamou prechádzala okolo kostola, ukázala na sochu ženy s jasnými kaukazskými črtami a povedala: „Takto vyzerala moja posledná mama.“ Keďže Choi je mojou švagrinou a o týchto veciach vie veľa, nedala na sebe znať žiaden strach a dalo by sa povedať, že bola skôr zvedavá. Je vysoko pravdepodobné, že na základe takejto podpory Bobbie Concette terajšia schopnosť zostane. Ak vás zaujíma, či Bobbie Concetta už teraz sprostredkováva informácie svojim malým priateľom – odpoveď znie nie. A možno nikdy nebude robiť to, čo robím ja. Je to len na nej. Ona sama sa bude musieť rozhodnúť.

Ako skutočnosť, že ste jasnovidná, ovplyvnila vaše detstvo a dospievanie?

Nepamätám si, že by som sa cítila inak ako ostatné deti v mojom okolí. V zásade som mala rovnaké záujmy ako ostatné dievčatá v mojom veku – normálne veci týkajúce sa osláv a chlapcov, testov a známok (a zvyčajne nie dobrých známok), a niekedy učiteľa, ktorý ma nemal v láske, väčšinou preto, že som v triede veľa rozprávala. (Som tiež hluchá na jedno ucho, takže niekedy neviem, ako hlasno rozprávam, a sekretárka riaditeľa ma zvykla volať Mikrofónová huba, čo mi naozaj ubližovalo.) Ale spomínam si, že som vedela veci, ktoré som nedokázala vysvetliť. Napríklad, dokázala som si vybrať priateľov na celý život. Myslela som si, že čo sa týka priateľov, mám šťastie, ale akosi som vedela, že to malé dievča v triede, ktoré sa volalo Cornelia a všetci ju oslovovali Mushy, bude mojou najlepšou priateľkou na svete. Hoci sme úplné protiklady – Mushy bola pekná a bystrá, ja som bola triedny šašo. Dokonca sme sa jedna druhej ani nepáčili. Ale Druhá strana mi povedala, že budeme najlepšie priateľky a s Mushy sme najlepšími priateľkami od základnej školy až doteraz.

Druhá strana mi poradila aj v tom, ako sa mám správať k iným, a pomohla mi aj získať sebadôveru. Nikdy som nemala pocit, že som obzvlášť inteligentná osoba. Mala som dyslexiu a v dôsledku tohto ochorenia som mala problém s číslami. Keď som bola malá, dyslexiu nedokázali vždy diagnostikovať, a tak si moji učitelia mysleli, že sa dostatočne nesnažím alebo že jednoducho nie som dobrá v matematike, v dôsledku čoho som mala pocit, že som hlúpa. Ale zároveň som od „nich“ dostávala správy, ktoré ma veľmi podporovali a pomohli mi, aby som sa cítila lepšie. Tiež ma nútili robiť správne veci, čo sa týkalo iných ľudí, napríklad, aby som si nedoberala slabších, ani si z nich neuťahovala, a aby som sa zastala outsiderov. Teraz sa tu nevychvaľujem, ani neobdivujem – iba vysvetľujem, ako mi Druhá strana spolu s rodičmi objasnila, že je dôležité neubližovať iným a vedieť rozoznať dobré od zlého.

Skutočnosť, že som jasnovidná, ma niekedy dostala do ošemetných situácií. Niektorí učitelia si mysleli, že som had, lebo som vedela veci, ktoré by som nemala vedieť – a vedela som aj veci, ktorým som nerozumela! Spomínam si, že asi v jedenástich či dvanástich rokoch som mala videnia, ktoré sa týkali niektorých učiteľov – videla som krátke scény, ktoré mi o nich niečo hovorili. V jednom prípade tam bol učiteľ, ktorý nechal deti fajčiť a nenahlásil ich, aby si mysleli, aký je cool, ale z videní som vedela, že nie je dobrý, tak som sa mu vyhýbala a neskôr som sa dozvedela, že mal pomer minimálne s jednou študentkou. V inom prípade som videla výjavy zo života dvoch našich učiteliek, telocvikárky a výchovnej poradkyne. Videla som ich spolu, ako ležia v posteli. Bola som mladá, nemala som vedomosť o lesbických vzťahoch a ani vedomosť o sexe žiadneho druhu – bola som taká naivná! Tento obraz vo mne neevokoval „tajomstvo“ a možno to bolo preto, že boli dobré priateľky a ja som si myslela, že jednoducho jedna u druhej prespali. Nevinne som povedala jednej z mojich priateliek, že viem, že tie dve učiteľky spolu spali – nevedela som ani poriadne, čo to znamená. Učiteľ, ktorý nás práve učil, povedal: „Concetta, bola by si taká láskavá a prišla by si sem a povedala celej triede, o čom to tam rozprávaš?“ Nechcela som, ale dieťa, ktorému som to povedala, sa zdvihlo a zopakovalo, čo som povedala. Ďalšie, čo si pamätám, je, že ma poslali zo školy domov a ja som ani nevedela, čo som vlastne vyviedla. Moja mama ma prišla vyzdvihnúť a povedala: „Máš chuť na zmrzlinu?“ Toto som nečakala! Keď sa moji priatelia dostali v škole do problémov, vždy sa obávali, ako budú ich rodičia reagovať, a ja som si tiež predstavovala, ako asi mojej mame celý ten príbeh vysvetlím. Ako som jej mohla vysvetliť niečo, čomu som sama nerozumela? Ale mala som šťastie. Nemusela som jej nič vysvetľovať; zdalo sa, že to akosi vždy vedela.

Netvrdím, že som bola vždy neviniatko. Práve naopak. Užívala som si provokovanie autorít. Po čase som zmúdrela a svoju schopnosť som používala opatrnejšie – dokázala som prekabátiť učiteľov a dokonca ma pritom neprichytili. Ale celý ten čas som sa len zahrávala so svojimi schopnosťami a v skutočnosti som nemala ani poňatie, ako viem veci, ktoré viem. Všetko sa zmenilo, keď som dosiahla šestnásť rokov.

Raz v noci som sa zobudila na to, že počujem hlasy, ktoré na mňa hovorili. Cítila som vôňu čerstvých kvetín a všade okolo mňa som počula hlasy. Posadila som sa v posteli, obzerala sa po izbe a snažila som sa pochopiť, odkiaľ všetky tie hlasy prichádzajú. Moja myseľ tomu celému chcela dať normálny význam. Nemala som pocit fyzického ohrozenia, ale bála som sa.

Hlasy mi hovorili, že sa mám o svoje schopnosti podeliť, že som si ich vybrala, aby som sa naučila veľa vecí, ale to najdôležitejšie, prečo som tu, je môcť pomáhať ľuďom pochopiť smrť. Nevedela som, čo si o čomkoľvek z toho mám myslieť. Nebola som pripravená a myslela som si, že som blázon. Zakričala som na jedinú osobu, o ktorej som vedela, že ma ochráni. Môj otec pribehol a hneď za ním utekala moja mama.

V momente, kedy môj otec zasvietil svetlo, duchovia zmizli. Mala som problém povedať rodičom, čo sa stalo a prosila som ich, aby ma počúvali a trvala som na tom, že to nebol sen. Na moje prekvapenie sa na seba pozreli a vyviedli ma z izby do svojej spálne. Všetci sme sedeli na posteli a môj otec povedal: „My vieme.“ Bol to dlhý príbeh a dlhá noc.

Ako vám rodičia pomohli vyrovnať sa s týmito schopnosťami?

Keď sa o tom moji rodičia rozprávali, dohodli sa, že mi nepovedia nič, pokiaľ nebudem dosť stará na to, aby som to pochopila. Moja mama sa o mňa obzvlášť bála, keďže vyrastala v sirotinci a veľmi dobre vedela, že byť odlišná môže byť spojené s určitou formou trestania.

Môj otec už s takýmito schopnosťami mal svoje skúsenosti, keďže jeho otec bol médium a vedel, ako jeho otec pomáhal ľuďom v ich okolí tým, že ich utešil a priniesol im pochopenie v otázkach smrti. Nebál sa a toto mi na začiatku veľmi pomohlo. Rozprával sa o tom so mnou a vďaka nemu sa mi zdalo, že je to normálne, hoci výnimočné. Moja mama bola na začiatku možno trocha vystresovaná, ale verila môjmu otcovi a v podstate nasledovala jeho príklad. A obaja moji rodičia sa snažili, aby som sa vždy cítila milovaná a v bezpečí. Vôbec sa ku mne nesprávali, akoby som bola čudná.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Úvod

Aký rozdiel je medzi médiom a jasnovidcom?

Kedy ste sa prvý raz rozprávali s mŕtvymi ľuďmi?

Kedy ste niekomu prvýkrát povedali o tom, že „viete“?

Prečo sa schopnosť média dedí v rodine?

Ako skutočnosť, že ste jasnovidná, ovplyvnila vaše detstvo a dospievanie?

Ako vám rodičia pomohli vyrovnať sa s týmito schopnosťami?