JAKÉ JE TO V NEBI?

Vše, co byste chtěli vědět o posmrtném životě

CONCETTA BERTOLDIOVÁ

JAKÉ JE TO V NEBI?

Vše, co byste chtěli vědět o posmrtném životě

Ukázka z elektronické knihy

Concetta Bertoldi

DO DEAD PEOPLE WATCH YOU SHOWER?

And Other Questions You´ve Been All But Dying To Ask A Medium

Copyright © 2008 by Concetta Bertholdi

All rights reserved

www.concettabertoldi.com – www.myspace.com/dodeadpeoplewatch

www.harpercollinscom

Translation © 2015 by Ivana Dirk Lukačovičová

Cover design © 2015 by Peter Mičuda

Czech edition © 2015, 2015 (elektronická verze) by NOXI, s.r.o.

ISBN 978-80-8111-355-0

www.noxi.cz

Tuto knihu věnuji svým nejdražším na druhé straně: otci Mannymu a bratrovi Haroldu Ferrellovým

ÚVOD

Vím, že máte spoustu otázek – proto jste si taky koupili tuhle knihu. Ale dřív, než se k nim dostanu, řekla jsem si, že by neuškodilo vědět, s kým mluvíte, takže jsem se rozhodla vám o sobě něco povědět.

Chci s vámi mluvit otevřeně. Považuji se za spirituální osobu, ale to neznamená, že jsem dokonalá. Mám spoustu chyb. Když jsem jen tak někde s přáteli, kleju jako námořník, líbí se mi dobré neslušné vtipy, a mám-li být upřímná, nevycházím se svou tchyní. Od okamžiku, kdy jsem se dala dohromady s jejím synem, začala být pro mne něco jako osina v zadku. Opravdu otravná. Ale nechtějte, abych pokračovala. Kromě řady obvyklých lidských nedostatků si myslím, že se se mnou dá docela dobře vyjít. Jsem úplně normální ženská z Jersey, která si povídá se zemřelými.

Mám otevřenou povahu, ale pokud jde o tuhle vlastnost, tak tomu tak vždycky nebylo. Přijala jsem fakt, že mohu mluvit se záhrobím, jako skutečnost, se kterou jsem se ztotožnila, ale bylo to to poslední, co jsem chtěla, aby lidi o mně věděli, zvlášť když jsem byla mladší. Vyšla jsem s tím na veřejnost až před deseti lety a stálo mě to hodně přemáhání (o tom vám něco povím později). Ale od té doby, co si uvědomuji, jak je to důležité, začala jsem být ochotnější se o své schopnosti a neuvěřitelné věci, které jsem se dozvěděla, podělit s ostatními.

Jakmile jsem se rozhodla svůj neobvyklý talent zveřejnit, byla jsem zaplavena řadou dotazů. Byly to otázky vážné, hloupé, smutné i pohrdavé. Odpovídala jsem na ně pravdivě, trpělivě… a opakovaně. Ve své knize jsem se pokusila zodpovědět všechny dotazy, které jsem během let dostávala, a konečně skoncovat s otázkou, kterou mi lidé dávali nejčastěji: Kdy o tom napíšete knihu?

Dřív jsem na dotazy reagovala jako silně dyslektická dívka, která neumí psát – změnila jsem téma hovoru. Ale po čase jsem si uvědomila, že by bylo jednodušší tu proklatou knížku zkrátka napsat, a tím se jednou provždy té všetečné otázky zbavit.

Chci k vám být maximálně upřímná a otevřená. Budu se snažit neklít a nezmiňovat svou tchyni. Ale občas se třeba neudržím. Někdy může být dokonce i osina v zadku dobrým poučením – i když jsem přesvědčená, že se nemůžu zavděčit všem. Doufám, že vám umožním lépe pochopit, co se s námi všemi stane, až opustíme svět živých a octneme se v záhrobí. Věřím, že vám některé pasáže budou útěchou. A pokud se nakonec i usmějete, tím lépe.

Jaký je rozdíl mezi médiem a senzibilem?

Médium je vždycky senzibil, ale senzibil neboli jasnovidec nemusí být nutně médiem. Někdo, kdo je senzibil, vám může udělat věštbu, ale nemůže vám říct, odkud nebo od koho ji získal. Já a další opravdová média jsme schopni vám nejen sdělit, co se děje a co se stane, ale prozradíme vám také, kdo ze záhrobí tuto zprávu přinesl.

Se mnou dostáváte kompletní dodávku, drahoušci.

Kdy jste poprvé začala mluvit se zemřelými?

Přesně si nevzpomínám, ale určitě jsem byla ještě malá holka. Nevedla jsem s nimi opravdový rozhovor, prostě jsem jen něco věděla. Nerozuměla jsem tenkrát skoro ničemu a neměla nikoho, kdo by mi vysvětlil, co to znamená něco vědět. Jedna z mých nejranějších vzpomínek pochází z doby, kdy mi bylo devět. Nestalo se to poprvé, ale bylo to nesmírně silné. Šla jsem ze školy a najednou jsem „věděla“, že můj starší bratr nás opustí ve velmi raném věku. Vešla jsem do dvora a „slyšela“ jsem záhrobí (v té době jsem nevěděla, kdo se mnou komunikuje), které mi to sdělilo. Neumím si vybavit přesná slova, která jsem slyšela. Nejsem si ani jistá, že to byla celá věta. Avšak věděla jsem, co ta slova znamenají, a pamatuji si to dodnes, jako by to bylo včera.

Občas jsem dostávala další zprávy tohoto typu. Například jsem se dozvěděla, že nebudu mít v tomto životě vlastní děti. Také jsem zjistila, že v předchozím životě byla má duše zasnoubená s duší mého otce, což byl určitě jeden z důvodů, proč jsem tatínka, dokud byl naživu, tak bezvýhradně milovala.

Účinek těchto zpráv mě zocelil. Nelíbilo se mi, co jsem slyšela, a stejně jako by to udělal každý, jsem sváděla vnitřní boj se ztrátou bratra a s tím, že nebudu mít děti. Ale protože jsem se to dozvěděla předem, byla jsem za nějaký čas schopná se na všechno dívat s nadhledem.

Kdy jste poprvé někomu řekla o věcech, které jste „věděla“?

Ani mě nenapadlo o něčem takovém mluvit. Když jsem byla malá, tak jsem netušila, kdy je normální něco vědět a kdy ne. Ale vzpomínám si na jednu událost, o níž mi vyprávěla maminka. Bylo to poprvé, kdy si uvědomila, že nejsem jako ostatní. Byla jsem ještě malá holka a hrála jsem si venku na dvoře. Maminka si pamatovala, že jsem najednou přiběhla do kuchyně a řekla jí, že strýčkovi Jerrymu krvácí noha. Maminka byla v šoku, proč říkám takové věci, a nakázala mi vrátit se na dvůr a hrát si. Za malou chvíli zazvonil v kuchyni telefon a maminka dostala zprávu, že její bratr Jerry měl nehodu na motorce a že lékaři zvažují amputaci nohy. Naštěstí se povedlo nohu zachránit, ale maminka se z toho nemohla dlouho vzpamatovat. Neuměla si vysvětlit, jak jsem mohla něco takového předem vědět, a měla z toho opravdu hrůzu.

Když se ten večer vrátil domů táta, maminka mu o tom řekla. Podle jejího vyprávění chvíli jen tak seděl a nijak nereagoval. Nakonec prohlásil: „No, tak se zdá, že dědeček měl pravdu. Tvrdil, že ten dar má.“

Můj dědeček měl nadání média. Zemřel, když jsem byla ještě malá, takže jsem si na něj nepamatovala. Ale teď jsem s ním v kontaktu a v záhrobí jsem ho poznala. Asi je teď správný moment, abych dodala, že i když můj dědeček řekl, že mám „dar“, moc se mi ten termín nelíbí. Zdá se mi, že zní příliš nafoukaně. Přemýšlím o tom spíš jako o schopnosti, tak jako každý z nás má nějaké vlohy. Ale v této knize slovo dar občas použiju, protože je to kratší a já se ráda vyjadřuji stručně.

Proč se schopnosti senzibila vyskytují v určitých rodinách?

Jsem přesvědčená, že je to stejné jako s každým jiným talentem, který se v rodinách dědí, jako třeba schopnost hezky kreslit a malovat nebo dobrý hudební sluch a schopnost krásně zpívat a hrát na hudební nástroj. Nijak nás to neudivuje, téměř se to očekává. „Samozřejmě že umí zpívat, její maminka byla přece učitelka hudby!“ Nikomu by nepřišlo ani trochu zvláštní, kdyby Picasso měl syna a ten se stal malířem. Avšak stejně jako u každého nadání, je to rovněž otázka volby. Možná že všichni ve vaší rodině byli učiteli, prostě dovedli předávat myšlenky druhým, a vy to umíte také. Ale nedovedete si představit sebe sama, jak stojíte celý den před dětmi ve třídě, den za dnem, po celý život. Možná se rozhodnete tento talent využít jinak. Nebo si třeba řeknete, že to pro vás není to nejdůležitější, a budete raději dělat něco úplně jiného. Pořád ten talent máte, ale vůbec ho nevyužíváte. Je to věc svobodné vůle.

Dceruška mého bratra Bobyho a švagrové Choi, roztomilá holčička Bobbie Concetta – je jí šest a je opravdu sladká –, má stejnou schopnost jako já a jakou měl můj dědeček. Mluví o duších ze záhrobí a popisuje řadu věcí z jejich minulého života. Jednou, když jsem šla s ní a její matkou kolem kostela, ukázala na ženu s jasně kavkazskými rysy a řekla: „Takhle vypadala moje bývalá maminka.“ Její matka Choi naštěstí o těchto záležitostech něco ví, proto se nezděsila, jen to vzbudilo její zvědavost. Takže je velká pravděpodobnost, že si s takovou podporou malá Bobbie svou schopnost zachová. Pořádá Bobbie seance pro své malé přátele? Určitě ne. A možná nikdy nebude dělat to, co já. Je to jen na ní.

Jak jasnovidecké schopnosti ovlivnily vaše dospívání?

Nepamatuji si, že bych se cítila odlišná od dětí v sousedství. Měla jsem stejné zájmy a starosti jako ostatní dívky mého věku. Patřily k nim běžné věci, jako tancování a kluci, zkoušky a známky (a ne vždycky dobré známky), občas se vyskytl učitel, kterému jsem se nezamlouvala, protože jsem ve třídě vyrušovala (taky jsem na jedno ucho hluchá a někdy si neuvědomuju, jak hlasitě mluvím, takže mě sekretářka ředitele přezdívala „mikrofon“, což mě opravdu uráželo). Ale vzpomínám si, že jsem věděla věci, které jsem nedokázala vysvětlit. Například jsem měla schopnost si vybrat přátele na celý život. Původně jsem si myslela, že jsem zkrátka měla jen štěstí, ale přitom jsem nějak věděla, že má spolužačka Cornelia, které všichni říkali Mushy, bude mou nejlepší přítelkyní po celý život. Byly jsme jako dva protiklady – Mushy byla hezká a chytrá, já byla klaun třídy. Na začátku jsme jedna druhou ani neměly moc v oblibě, ale záhrobí mi řeklo, že se z nás stanou kamarádky, a Mushy a já jsme opravdu zůstaly nejlepšími přítelkyněmi od základní školy až dodneška.

Záhrobí také mělo vliv na to, jak jsem se chovala k ostatním a jak se vyvíjelo moje sebevědomí. Nikdy jsem se nedomnívala, že jsem nějaký génius. Byla jsem dyslektik, a tudíž měla problémy také s čísly. V mém dětství se dyslexie nediagnostikovala tak často jako dnes a učitelé předpokládali, že se dost nesnažím nebo že na matematiku prostě nestačím, a proto jsem si o sobě myslela, že jsem hloupá. Ale zároveň jsem dostávala zprávy od „nich“, duše mě povzbuzovaly a pomáhaly mi, takže jsem se hned cítila líp. Rovněž mě nabádaly, abych se chovala správně k ostatním, neškádlila a nešikanovala slabší a zastávala se smolařů. Nepoklepávám si tady na rameno – jen vysvětluju, že spolu s rodiči mi záhrobí vysvětlilo, že je špatné úmyslně zraňovat něčí city a jaký je rozdíl mezi dobrem a zlem. Moje jasnovidecké schopnosti mě někdy dostaly do nebezpečných vod. Někteří učitelé měli pocit, že šmíruju, protože jsem věděla věci, které jsem jinak nemohla vědět – a dokonce jsem věděla i to, čemu jsem sama nerozuměla. Vzpomínám si, že mi bylo asi jedenáct nebo dvanáct a mívala jsem vize spojené s některými učiteli – jen malé scénky, které mi o nich něco napovídaly. V jednom případě šlo o učitele, který nechal žáky kouřit a „neprásknul“ to na ně, takže si všichni mysleli, jaký je bezvadný, ale podle obrázků, které jsem viděla, jsem pochopila, že dělá něco, co není úplně v pořádku. Později jsem se dozvěděla, že se nevhodně choval minimálně k jedné studentce. V dalším případě jsem viděla obraz dvou učitelek – tělocviku a domácích prací – jak spolu leží v posteli. Byla jsem dítě, neměla jsem ponětí o lesbických vztazích ani o sexu jiného typu – byla jsem ještě tak naivní. Tenhle obraz jsem zaregistrovala jako něco, co nemělo být „tajné“, jako by prostě dobré přítelkyně u sebe přespaly. Nevinně jsem vyprávěla jedné své kamarádce, že vím, že ty dvě učitelky spolu spaly – neměla jsem ani páru, co by to mohlo znamenat. Učitelka, která to zaslechla, mě vyzvala: „Concetto, pojď sem, prosím, a řekni před celou třídou, co jsi to tam povídala.“ Nechtěla jsem, ale kamarádce, které jsem se svěřila, to nevadilo, takže vstala a opakovala, co jsem jí řekla. Pak si jen vzpomínám, že mě poslali ze školy domů a já vůbec netušila, v čem je problém. Maminka si mě vyzvedla a jen se zeptala: „Nechceš jít na zmrzlinu?“ To jsem tedy nečekala. Když mí kamarádi něco ve škole provedli, vždycky měli strach, jak budou jejich rodiče reagovat, a já jsem taky přemýšlela, jak mamince vysvětlím, co se stalo. Jak jsem jí ale mohla vysvětlit něco, čemu jsem sama nerozuměla? Ale měla jsem štěstí. Nikdy jsem jí nemusela nic vysvětlovat, zdálo se, že to prostě chápe.

Netvrdím, že jsem v tom byla vždycky nevinně. Právě naopak. Líbilo se mi provokovat autority. Po čase jsem už byla šikovnější a využívala své schopnosti opatrněji – dokázala jsem učitele přelstít a nebýt přistižena. Ale po celou dobu jsem si se svým věděním jen pohrávala a netušila, odkud vím to, co jsem věděla. Všechno se změnilo, když mi bylo šestnáct.

Jednou v noci jsem se vzbudila a slyšela hlasy, které ke mně mluví. Cítila jsem čerstvé květiny a slyšela ty hlasy všude kolem sebe. Posadila jsem se na postel, pozorně se rozhlížela a snažila se zjistit, odkud přicházejí. Můj mozek se pokoušel dát tomu všemu nějaký normální smysl. I když jsem nebyla v ohrožení, měla jsem strach.

Hlasy mě nabádaly, že bych se měla o svou zvláštní schopnost podělit, že jsem byla vyvolena, abych se díky této schopnosti mnohé dozvěděla, ale že nejdůležitější je, abych pomáhala lidem pochopit smrt. Nevěděla jsem, co si z toho mám vybrat. Netušila jsem, co se se mnou děje, a myslela si, že blázním. Začala jsem křičet a volala jedinou osobu, o níž jsem byla přesvědčená, že mě může ochránit – svého otce. Přiběhl vzápětí, s maminkou v závěsu.

Když otec rozsvítil, hlasy zmizely. Měla jsem problém rodičům vysvětlit, co se stalo. Prosila jsem je, aby mě vyslechli, a trvala na tom, že to nebyl sen. K mému překvapení se na sebe podívali a vzali mě k sobě do ložnice. Posadili jsme se na postel a tatínek řekl: „My o tom víme.“ Pak mi celý příběh vyprávěl dlouho do noci.

Jak vám rodiče pomáhali se s touto schopností vyrovnat?

Rodiče spolu situaci prodiskutovali a rozhodli se zatím mlčet, dokud nebudu dost stará, abych to pochopila. Zvlášť maminka se o mne bála. Vyrostla v sirotčinci a věděla až moc dobře, že být odlišný je často důvod k potrestání.

Tatínek měl už jisté zkušenosti, protože jeho otec byl obdařen stejnou schopností. Věděl, že otec pomáhal mnoha lidem v sousedství, přinášel jim útěchu a snažil se, aby se se smrtí bližních vyrovnali. Tatínek neměl strach, což mi v ten okamžik pomohlo. Když se mnou mluvil, vyznívalo toto nadání v jeho podání jako zcela normální, snad jen trochu zvláštní. Maminka měla nejdřív obavy, ale věřila otci a zařídila se podle něj. Oba rodiče dělali všechno pro to, abych cítila, že mě mají rádi a že jsem v bezpečí. Nechovali se ke mně tak, jako bych byla nějaká divná.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Úvod

Jaký je rozdíl mezi médiem a senzibilem?

Kdy jste poprvé začala mluvit se zemřelými?

Kdy jste poprvé někomu řekla o věcech, které jste „věděla“?

Proč se schopnosti senzibila vyskytují v určitých rodinách?

Jak jasnovidecké schopnosti ovlivnily vaše dospívání?

Jak vám rodiče pomáhali se s touto schopností vyrovnat?