CHANEL & CO

MARIE-DOMINIQUE LELIÈVREOVÁ

CHANEL & CO

Coco a její přítelkyně

Ukázka z elektronické knihy

Marie-Dominique Lelièvreová

CHANEL & CO

Les Amies de Coco

Copyright © 2013 by Éditions Denoël

Published by arrangement with Literary Agency „Agence de l’Est“

Translation © 2015 by Šárka Belisová

Cover design © 2015 by Marta Uhlárová

Cover photo © by Profimedia

Czech edition © 2015, 2015 (elektronická verze) by NOXI, s.r.o

ISBN 978-80-8111-212-6

www.noxi.cz

Věnováno Luce a Léonovi Na památku Marie Dufresnes de Guénouvry

Předmluva

Na silnici je slyšet jemné šelestění, jako by šumělo listí. Svěží zpěv bystřiny, vylévající se na klávesnici prádelny. Obazine na zvukovém záznamu, vodní hudba valící se z hor s vůní divoké máty. Sestra Christophora navzdory mrholení míří dlouhými kroky ke klášteru. Nad loukami se snáší hustý soumrak. V sevřené úžlabině se slunce zdrží jen krátce. Vesnice leží stranou v údolí řeky Corrèze. V liduprázdných ulicích je slyšet jen zurčení vody řinoucí se ze všech stran. Před okamžikem na návsi zastavil vůz. Do kostela vešla jakási rodina, nejspíš vánoční reflex. Před velkou lodí ponořenou do tmy se skupinka plaše dává na ústup. Po pravdě řečeno sestra Christophora působí poněkud podrážděně. Už víc než třicet let provádí návštěvníky po klášteře, ale většina jich se sem vyšplhá jen kvůli tomu, aby si prohlédla sirotčinec, v němž pobývala Coco Chanel. Francouzi, Američani, Japonci. Bůh a sakrální architektura jsou jim fuk. Jako střela proletí klášterem, plni obdivu se zastaví před jedním bezbarvým oknem s geometrickými tvary, zaměří je s extatickým výrazem, neboť věří, že v olověném obrysu poznali dvojité C značky Chanel, a jejich pohled ani na okamžik neupoutá třpyt chrámových oken starých jako Evropa. Zdalipak vědí, že ty propletené kruhy jsou poznávacím znamením prvních křesťanů? Že se klanějí glyfu, který se v dobách pohanství pojil s Venuší? Že logo značky Chanel, všeobecně uctívané ženami, znázorňuje ženské pohlavní orgány? Mandorla, svatozář, pro křesťany symbolizuje Mariina rodidla. Symbolika však návštěvníky nezajímá. Jediné, po čem se pídí, je logo ƆC.1V sestře Christophoře to vyvolává lítost. Už středověcí venkované škrábali vápenec ze schránky s ostatky mnicha Štěpána a poté co vdechli svatý prach, jako by to byl aspirin, celí šťastní se vracívali domů. Do této kategorie si mě řeholnice zařadila, ale má dobré srdce a nedopustí, aby mě zklamala. Otevře vrata a složí deštník. V tomto vánočním čase mi dá dárek: udělá výjimku – Obazine bude jen pro mne.

Jakmile projdeme chrámovou předsíní vydlážděnou podivuhodnými kameny, atmosféra se mění. Poklidná šíře schodiště, kde každičký stupeň prohloubil čas, okamžitě působí na duši.

Mezitímco sestra Christophora hledá po hmatu vypínač, začínáme stoupat do patra. Nelze zadržet výkřik. Z jednoho konce stavby na druhý vede prostorná dlouhá spojovací chodba osvětlovaná šesti gotickými okny. Na mozaikovém dláždění z oblázků tvořících symboly se po celé délce široké galerie mihotá světelná skvrna. Zakulacené kameny kreslí pletencové ornamenty, monogramy, záhadné erby. Z křídových stěn se line mléčný lasturový lesk. Z této prostoty plné půvabu se na návštěvníka přenáší pocit štěstí. Jeptiška, vlekoucí po schodech spodek hnědého šatu, mne předejde. Pod šaty má červené nohavice dlouhé do půli lýtek jako nějaká dívčina nebo spíš Santa Claus v sukních. Zatímco venkovní krajina se rozplývá v zimním stínu, uvnitř se rodí světlo. Mniši, kteří klášter ve dvanáctém století postavili, si potřebný materiál – vápencový kámen, kaštanovníkové dřevo, oblázky – opatřili v jeho okolí, navíc však božským způsobem ovládali umění tvarů a proporcí. Všechno je zde harmonické, skromné, prosvětlené. Chudá, rafinovaná stavba „žije“.

Sestra Christophora se sklonila nad hádankou vepsanou do podlahy a začala rozkrývat její symboliku. „Skutečnost, že Coco prošla klášterem v Obazine, není bez významu. To magické místo pozornou a citlivou dívku poznamenalo,“ říká zamyšleně. Na mysli má zlaté číslo. „Magické, ve smyslu duchovní zkušenosti s nevysvětlitelným dopadem. Cisterciácký klášter je nástroj transcendence.“ Ve snaze najít ve stylu Chanelové, již důvěrně nazývá Coco, otisk kláštera v Cîteaux se jeptiška nechává strhnout. Kvůli tomu, aby mohla sloužit Bohu v Obazine, opustila sestra Christophora rodnou Ameriku a každé léto provádí na tomto místě stovky návštěvníků v naději, že je ta krása změní. Cisterciácká architektura určená k tomu, aby povznášela ducha, má skrytou sílu. Spojovací chodbu, z níž vedou prastaré dřevěné dveře do učeben s podlahami sbitými z prken ze dřeva kaštanovníku, zakončuje gotický vchod. Otvor obloukovitého tvaru, vykrojený v bílé stěně, vede na pozoruhodné žulové schodiště přerůstající v opatský chrám. Za časů Chanelové se dveře otvíraly jedině v neděli, když se při velké mši klášterní svěřenkyně smísily s vesničany. Sestra Christophora se otáčí a zatváří se šibalsky. „Víte, že když měla cestu na jih Francie, stavovala se Coco u sester, aby je pozdravila? Řidič zaparkoval cadillac uprostřed náměstíčka. Místní staříci se na to pamatují. Na své ne zrovna šťastné období života si uchovala hezkou vzpomínku.“ Své neteři Gabrielle Palassové Chanelová řekla, že ji zachránila náklonnost jedné jeptišky, jíž její sklíčenost nebyla lhostejná a která nad ní držela ochrannou ruku.2 Bývalé chovanky klášterního sirotčince – zrušen byl v roce 1965 – sestře Christophoře prozradily, že jeptišky jim nahrazovaly matky. V kufru svého renaulta Kangoo má schovanou velkou tabulku Cadbury, oříškové čokolády s rozinkami, aby jí na ni nepřišla sestra, která s ní sdílí její poustevnu a dohlíží na ni, aby se krotila.

Dormitář úplně nahoře v podkroví je nepochybně tím nejdojemnějším svědectvím o tom, jak v Obazine žily sestry Chanelovy. Nic se tam nezměnilo. Železné postýlky sice zmizely, ale všechno zůstalo nedotčené tak, jak bylo. Oddělené místo pro dohlížitelku, rozdělující společné ložnice. Docela vzadu toaleta – přístěnek, v němž se povaluje potlučená pozinkovaná nádrž. Žádná voda, žádné topení. Elementární komfort. Spartánské podmínky. Přesně tak se žilo koncem 19. století na francouzském venkově. Přesto měly děti dobré zacházení. V Obazine oplakávají pouze jedinou zemřelou chovanku, nemocné děvčátko, které odpočívá v hrobě na hřbitově sester v zadní části parku.

Po pobytu Gabrielly Chanelové v Obazine se sice nedochovala žádná hmatatelná stopa – archivy sirotčince vzaly zasvé při jednom velkém jarním úklidu, prozrazuje sestra Christophora – přesto se atributy cisterciácké architektury, půvab, jednoduchost, oproštěnost a rafinovanost, objevují v posuzování její módy. Jasné linie, klidné proporce, harmonické objemy, dodejme ještě… Zlatý řez, ta instinktivní rovnováha, byl Chanelové vlastní. Architektura a moc transformovat.

Na konci dormitáře jsou dveře vedoucí do zvonice kostela. Za druhé světové války tam jeptišky schovávaly anglické parašutisty. Ve sklepích se zase ukrývaly židovské ženy se svými dětmi. „Opravdu dělala Chanelová za války to, co se jí klade za vinu?“ ptá se mě sestra Christophora. V klášteře mi chvíli předtím ukázala osmiúhelníkový tvar zvonice, přesvědčená, že právě v něm Chanelová čerpala inspiraci pro flakon parfému Chanel 5 (přesněji řečeno jeho zátku). Najednou jako by byla šéfkou značky Chanel Inc. Jedna věc je jistá, Gabriellino kouzlo na sestru Christophoru působí.

Coco před Coco – Tety z Obazine

„No tak, no tak, děti, moc se necpěte. Odměnou za to budete chytré a stále zdravé.“

Slova laičky určená Célestě, služebné Marcela Prousta

Krajina ve světle soumraku má v sobě cosi skličujícího. Inkoustově zelené vody řeky Corrèze, sopečná skála vystupující na povrch na posledních záhybech Centrálního masivu, holé kmeny v zanikajícím denním svitu pohlcovaném horami, to všechno jako by svíralo srdce. Se třemi dcerkami na dvoukolé káře se Albert Chanel ubírá po silnici šplhající k Obazine. Okolní strže jsou zarostlé ostružiním, pralesem kapradin a plné ulámaných větví. Drsný kraj. Krátce předtím skonala v Brive Albertova žena Jeanne Devollová ve věku pouhých dvaatřiceti let. Když šestého února 1895 o čtvrté hodině ranní vydechla naposledy, Albert doma nebyl. Ohlášení Jeannina úmrtí potvrdil na matrice v Brive svým podpisem její mladší bratr Hippolyte. Rodina má bydliště na třídě Alsace-Lorraine, nad obchodníkem s víny, který Chanelovy zaměstnává. Denně padal sníh, byla to nejchladnější zima od roku 1740. Corrèze zamrzla a v Paříži po ledem pokryté Seině jezdily vozy tažené koňmi. Než se Chanel vydal na cestu, počkal si, až přijde tání.

Káru nechal stát na návsi a vstoupil do brány kláštera následován třemi děvčátky s černýma očima. Ve vzduchu bylo cítit mech, tlející listí a mátu.

Uvítala je sestra z kongregace Svatého srdce Panny Marie s tváří orámovanou bělostnou lněnou plachetkou a bílým čepcem ostře se vyjímajícími na sytě černém hábitu. Zeleninové záhony s několika hlávkami modravého zelí, fontána vytesaná z jednolitého kusu kamene, vůně pečených kaštanů – v klášteře se pálí starý kaštanovník. Kus dál schodiště, jehož stupně do hloubky prošlapaly tisícileté kroky mnichů. Stěny nabílené nehašeným vápnem, naleštěné skříně, Panna Maria nesoucí na boku drobné děcko. Křídla starobylých dveří v dlouhé, zářivě elegantní galerii s dlážděním zdobeným geometrickými symboly se otevírají do komnat matky představené. Jeptiška Chanelovy přijímá v knihovně, malé místnosti s dřevěnými obklady ze 17. století.

„Vaše křestní jména?“

Julia, Gabrielle, Antoinette. Té nejstarší je třináct, Gabrielle dvanáct, nejmladší z nich osm. Muž s havraními vlasy a jeho tři brunetky vypadají jako Cikáni. Nikdo z rodiny se nechtěl ujmout všech pěti Chanelových dětí. Pro chlapce, šestiletého Alphonse a desetiletého Luciena, se našlo umístění na statcích v Puy-de-Dôme.1 Mají těžší osud. Aspoň děvčata se najedí každý den, budou v teple a dostane se jim kvalitního vzdělání. Je to jeden z módních zemědělských sirotčinců, vnímaných jako lék na neduhy průmyslové společnosti. Říká se, že na venkově chybějí ruce, zatímco města přetékají sirotami. Okny je vidět na pastviny, prádelnu řeholnic a statek, kde budou pracovat.

„V klášterním penzionátu vás čeká život naplněný prací,“ oznámila jim představená.

Posláním jeptišek z Obazine je vychovávat chudé nebo opuštěné mladé venkovanky^2 pro lopotný život a vyčerpávající práce. Tato instituce vypracovala pedagogický program, díky němuž si tyto dívky uchovají mravní krásu a energii duše, a zároveň je připravuje pro život v dospělosti. Práce a modlitba, stejně tak to měli cisterciáci, kteří opatství založili před osmi staletími. „Pro chudá děvčata je tenhle sirotčinec lepší než pro ty z měst, ze kterých se obyčejně vychovají akorát dělnice. K tamtěm navzdory nejpozornější péči snáz proniknou marnivost a touha po rozkoších, a to plodí akorát prostopášnost,“ stěžuje si tullský biskup, který stál u zrodu tohoto projektu. Uchránit mladé venkovanky před klamnými iluzemi o městě, od nichž je to už jenom kousek k prostituci, takový je prelátův cíl. A taktéž je uchránit před vlivem laické školy. Anebo, ostatně proč by ne, udělat z nich jeptišky. Tohle ovšem matka představená Albertu Chanelovi neřekla.

Jeho dcery budou ubytovány ve společné ložnici v podkroví jako ještě nedávno mniši. Oddělená část pro jeptišku konající dozor rozděluje dormitář na část pro nejmladší a starší chovanky. Malá železná postýlka, senem plněný slamník, matrace, podhlavník, žádná tekoucí voda ani topení, ale mazanina zajišťující dobrou izolaci. V kumbálu na konci dormitáře slouží jako umyvadlo džber pobitý kovem. Kbelíky na noc. Toalety se nacházejí venku.

„Náš život se odvíjí mezi klášterem a statkem. Den začíná zvoněním zvonu v zimě o šesté, v létě o páté hodině ranní. Děvčata si ustelou, pomodlí se, začnou s prací v krejčovské dílně, která je ve druhém patře, účastní se mše v kapitulní síni v přízemí, posnídají v refektáři – budově na druhé straně kláštera spojené se zbořeništěm – šli jste kolem –, kde jsou dřevěné lavice a stůl. Zeleninová polévka na fajánsovém talíři, plechová lžíce, chléb. V deset hodin následuje zpěv chvalozpěvů bez přerušení práce. Ora et labora, pracovat a modlit se, to je naše heslo. Práce je askeze, jiný způsob modlení. Jedinou starostí je pracovat, a to dobře. Julie a Gabriello, vy budete nejdřív patřit k ,rodině strážných andělů‘. S pomocí dvou sloužících ze statku se budete starat o zvířata, slepice, králíky, vepře a dvě krávy. Můžete je vidět oknem. Ty dvě zrzavé skvrny na louce. Kromě zemědělských prací se budete věnovat pletení z vlny, ze slámy budete plést klobouky a taky budete připravovat konopí na tkaní plátna. Až jim bude čtrnáct, pane Chanele, vaše dcery se připojí k ,rodině svatého Josefa‘ a budou pracovat na poli, připravovat vlnu k výrobě látek, které nám slouží ke zhotovování oděvů. Poslední stupeň je ,rodina Panny Marie‘, ta pečuje o děti z obou prvních stupňů a v mlékárně vyrábí máslo a sýr – naše komunita je téměř soběstačná. Máme tady spoustu práce. Mezitím se vaše dcery naučí starat o prádlo – prát a škrobit.

Výsledek jejich práce slouží našemu zařízení jako zdroj příjmů. Vaše dcery získají dobrou výchovu. Poskytujeme kvalitní vzdělání. Dvě desítky jeptišek na čtyřicet žákyň, z nichž šestadvacet tvoří siroty. Jsme dobře vybavené. V učebně máme tabuli, dvě mapy (Francie a Evropy) a čtyři náboženské rytiny.

Večeře se podává v létě o sedmé a v zimě o šesté hodině. Svěřenkyně se střídají v předčítání textů o životě svatého, který má následující den svátek. Naše knihovna ostatně nabízí zkrácené životopisy svatého Štěpána Obazinského, Jany z Arku a množství svatých knih…

Spát se chodí v osm hodin po Zdrávas Královno.

Neděle bude pro vaše dcerky dnem volna. Všiml jste si dveří na konci chodby? Vedou na velké kamenné schodiště z opracovaných kamenných kvádrů; používali je mniši, když chodili na noční mše. Právě po těch schodech dívky opouštějí klauzuru a účastní se farní mše pospolu s obyvateli městysu. Nějaké otázky?“

Zdrávas Maria, milosti plná…

Sestry Chanelovy viděly kostel na návsi. Velkou strohou stavbu bez okrasy, kde funkci malby a sochařského umění zastává pouhé světlo. Protiváhu kataklyzmatům tvoří od dob středověku masivní dřevěná skříň na liturgické oděvy, podobající se svou kompaktností skále – je nepřenosná. Schránka s ostatky Štěpána Obazinského, jemná krajka z vápence, pravděpodobně dílo královských řemeslníků, zůstala nedotčená. Bohatě zdobený kříž z křišťálu, který je součástí relikviáře, a schránku na ostatky s emailovými přepážkami, ukrývající relikvie, věřící doslova oslňují.

„V neděli odpoledne budou vaše dcery chodit s našimi sestrami na procházku podél kanálu prokopaného mnichy nebo k bývalému ženskému klášteru na kraji Coiroux. Zavazujete se, že je u nás necháte do osmnácti let. Až Obazine opustí, můžeme je umístit do rodin jako služebné. Pokud se ovšem neprovdají za nějakého sedláka a nestanou se z nich statkářky. Nebo se nerozhodnou vstoupit do kláštera.“

Svatá Maria, pros za nás…

Muž a děvčátka se s matkou představenou rozloučí. Albert Chanel slibuje, že se co nejdřív vrátí. Jeho dcery se za ním dívají, jak mizí.

„Všechno ze mě vyrvali, umřela jsem,“3 řekne Gabrielle.

Coco & Co – Adrienne, Suzanne, Polaire a další

„Povzneste se pokorou, to je jediná cesta. Jiné není.“

Svatý Bernard

„Každý nedostatek přeměněný v přednost se považuje za rys génia.“

Steve Jobs

ROK 1903: NA HIPODROMU

Představení působí v ostře jantarovém, sirupovitém světle úchvatně. Nic krásnějšího než vystoupení eskadrony jezdecké kavalerie v prostoru hipodromu Adrienne a Gabrielle nikdy neviděly. Fascinuje je každičký detail, klus koní, chrastění udidel, šustění chocholů, rytmizovaný pohyb téměř se dotýkajících zvířat a jezdců, líbivá důstojnost uniforem, protáhlé stíny na písku. Jezdci přecházejí rychlými obraty z jedné figury do druhé. Poddajní koně se otáčejí kolem vlastní osy a v celém šiku mění místa. Obě mladé ženy jsou oslněné. Jakmile se tytéž figury opakují v cvalu, Gabrielly se zmocní nevýslovná euforie. Ten smysl pro pohyb, opojení, exaltace. V ono památné odpoledne^1 ji ovládne nesmírná naděje. Naděje, ale v co? To by nedokázala vyjádřit. Má pocit, jako kdyby právě začínal ten pravý život.

Den předtím vtrhla do dílny krejčího, který ji a Adriennu v období koňských závodů v Moulins zaměstnává, skupinka oficírů. Aniž by ustala v sešpendlování rukávu redingotu na krejčovské panně, vrhla na ně Gabrielle krátký pohled a otočila se ke své družce, sklánějící se nad žehlicím prknem. Adrienne nezvedla hlavu, avšak hrdlo jí viditelně zrůžovělo. Už jen podle této chemické reakce by Gabrielle uhádla, že v jejich bezprostřední blízkosti se nachází pár dokonale nakrémovaných bot. Narovnala se a zatáhla břicho ve snaze být vidět co nejméně. Na čistě vydrhnuté podlaze krejčovské dílny těžce zadupalo v závanu opojné vůně koňské stáje dvanáct kožených holínek a odpovídající počet očí upíral lačné pohledy na švadlenky. Ty se ani nepohnuly – dvě elektrizující osůbky, jedna vysoká, poněkud nevýrazná blondýnka s královským držením těla a druhá, drobnější brunetka s olivovou pletí, nebezpečnějším výrazem a stejně hrdým postojem. Jedna náramně krásná, druhá náramně přitažlivá. Půltuctu kníratých poručíků desátého dragounského pluku žádá na poslední chvíli nějaké úpravy.

„Hoďte sebou… Elita francouzské kavalerie, jejich regiment vytvořený za Napoleona Bonaparta se vyznamenal v bitvách u Valmy, Castiglione, Jeny, Friedlandu a Solferina. A taky u Moulins, co se galantnosti týče,“ neodpustí si po jejich odchodu poznámku krejčí. „A teď si pospěšme.“

Jejich obdivovatelé z desátého dragounského pluku, kteří si zvolili kavalerii – vojenskou aristokracii – praktikují válečné umění jako sport a sní o tom, jak se s ním porvat, jako kdyby se chtěli utkat v pólu. Udržet se v sedle je podle nich jednou z nejdůležitějších věcí na světě.2 A také se nudí: od roku 1870 se neválčilo. Opravdová bitva v Evropě by pro ně byla terno. Stali by se důstojníky, táhli by do boje a sbírali by metály.3 Mladí příslušníci kavalerie zaujali strategické postavení před dveřmi krejčího a čekají, až budou Gabrielle a Adrienne odcházet, aby je pozvali na dostihy, jež se budou konat příští den.4 Obě švarné švadlenky jejich pozvání s výrazem královen přijímají. Na závodišti jaktěživ nebyly.

Jenže co si vezmou na sebe? Tuto otázku obě královny, sedící na společné posteli, probírají ze všech stran. V době dospívání má každý sen své teritorium, na němž by se mladí ze všeho nejraději předvedli světu, a tím je na počátku století hipodrom. V tomto období francouzsky nazývaném Belle Époque, „krásná doba“, představuje navštěvování dostihů ten nejelegantnější způsob trávení volného času. Tam se ženy ukazují a muži se na ně dívají. I v departementu Allier, kde se ženy neoddávají výstřednostem jako na hipodromech v Auteuil, Longchamp nebo ve Vichy, je běžný provinční, zato však pečlivý oděv. U Svaté Marie, hedvábí, krajky a pentle, jak se nazývá Grampayrova galanterie se sídlem v ulici de l’Horloge, kde jsou Gabrielle a Adrienne zaměstnané,5 se prodávají závojíčky, krajky, látky, spodničky a veškerá galanterie nezbytná pro dámské krejčové. O módě svého kraje vědí Adrienne a Gabrielle vše. S inventurou věcí, jež by mohly použít, jsou hotovy raz dva. Jejich garderobu, pověšenou za závěsem pomocí smetáku, tvoří všeho všudy dvě sukně a pár střevíců každé z nich, zástěry, košile, to vše ušité v penzionátu nebo ve chvílích volna. Nejnovější sukni mají na církevní svátky stejně jako slamáčky uklizené pod postelí spolu s matrací z cvilinku, kterou rozvinuly, když do Moulins přijela Julia-Berthe. Gabriellina starší sestra objíždí trhy s Adrienninými rodiči, kteří jsou jarmareční kramáři. Adrienne přisune stolek, na němž spolu jídávají, mokrým hadříkem utře voskované plátno sloužící za ubrus a z kartonové krabice vyndává jejich poklad. Odstřižky ze závojíčků, krajek, prýmků, odřezky posbírané v dílně. Kus bílého popelínu, tetiččin dárek, který uhlazuje krásnou dlaní s drobnými prsty. Poté naléhá, aby něco pojedly. Rychle odbytá večeře – kus sýra, krajíc chleba, miska polévky. Gabrielle bez otálení vytahuje klobouky, udělá s nimi pár pokusů, zamyslí se. Okázalé elegance dosáhnou, když zůstanou tím, čím jsou, to je celé. Nezbývá než dát se do práce. V malém příbytku, který jim přenechal jejich zaměstnavatel, se za družného hovoru ve světle petrolejové lampy ihned pouštějí do střihání a šití. Z toho štěstí se nemohou vzpamatovat. Takoví pohlední mládenci a tak vychovaní… Od kavalerie, kavalíři…

Vystrojení v dolmanech, vojenských kabátcích s ozdobnými prýmky, šňůrami a uniformními knoflíky, na nohou nádherně vyleštěné holínky přecházejí před tribunou, ohební jako jezdecké bičíky. Gabrielle svou jednoduchostí vytváří kontrast, ostatně nemá na výběr. Na nádherných černých vlasech vyčesaných do drdolu jí sedí obyčejný slamák, jaký nosívají starší školačky, zkrášlený závojíčkem. Parádní uniforma ústavu Institut Notre Dame o diecézní pouti s dávkou koketnosti nádavkem. Se svou štíhlou postavou a úzkými rameny působí stejně noblesně jako mladí myslivci od desátého dragounského pluku.

Adrienne sledovala tutéž linii, navíc romantickou – nákrčník přesahující límec jí dodává vzezření venkovské vévodkyně. Krása a stejně urostlá postava propůjčuje oběma mladým ženám impozantní vzhled, takže vypadají jako sestry. Společný mají nejen temperament, ale i silnou odhodlanost. Chanelovskou energii – nevyčerpatelnou odvahu stěhovavých národů, jež eliminuje slabé, aby mohla jít stále vpřed a přežít.

Ten den sklidí obě mladé ženy u myslivců Villarsovy kavalerie takový úspěch, že na to nezapomenou ani o půl století později, až budou konfrontovány s první biografií Chanelové. „Velkým zdobením se zřídka dosahuje skutečného půvabu, jakému se však často těšívá odívání pastýřek,“ prohlásil filozof a spisovatel Montesquieu. Gabrielle proměnila nevýhodu v ctnost. Tento den roku 1903 objevuje pomocí kukátka vypůjčeného od svých obdivovatelů dvě věci: muže a koňské závody. Turf, dostihový sport (jak ten na dráze, tak ten v salonech), bude milovat do posledního dechu. Každý jezdec nad jejím srdcem získá jistou převahu, jen když je velmi pohledný a velmi tmavý. Kůň, to je její otec. Svět jejího otce a jeho koněm tažených kár. Možná ani ne koněm jako spíš mulou, ale to vyjde nastejno. Jako dítě ji vysazoval na hřbet zvířete, které mu pomáhala hřebelcovat. Jeho poslední obraz, který si uchovala v paměti, je úsměv na jeho tváři, úsměv Cikána vzdalujícího se za vozem. I Adrienne je ze švarných kavalírů celičká pryč. Sní o rytíři, který unese princeznu daleko, předaleko od přízemností všedního života.

Obě mladé ženy se stávají maskoty Villarsových kasáren. Dostávají pozvání do Grand Café nebo Café américain. Se šantánem se poprvé setkávají v nádražní rotundě přestavěné na kabaret. Ta si zaslouží přídomek „uječená“. Její návštěvníci se baví poslechem přihlouplých či neslušných písní, které tam vyřvávají podprůměrní umělci. Pro obě mladé ženy, které zpívaly každou neděli ve sboru kostela Panny Marie, to bude podstatná změna.

U SVATÉ MARIE

Sestry z kongregace Svatého srdce Panny Marie v Moulins je umístily do dílny módního pleteného zboží nesoucí název À Sainte-Marie, instituce, kde se Gabrielle a její teta Adrienne v roce 1900 seznámily. Obě mladé ženy dělí pouhých několik měsíců. Na rozdíl od toho, co si myslí jejich ctitelé, nejsou sestry, ale neteř a teta. Adrienne je o šestadvacet let mladší než Albert Chanel, Gabriellin otec. Když ta rozkošná dívenka přišla v Moulins v roce 1882 na svět, byl už její bratr otcem dvou dětí. Následujícího roku se mu v Saumuru, kde se tehdy jako podomní obchodník náhodou nacházel, narodila dcerka Gabrielle. Albert trávil život na cestách jako jeho otec Adrien Chanel, který svěřil své devatenácté a zároveň poslední dítě sestrám kongregace Svatého srdce Panny Marie v Moulins. Jeho hýčkané ratolesti, nejmladšímu dítěti rodinného klanu, se dostalo důkladnějšího vzdělání než starším sourozencům, kteří už byli všichni dospělí.

Když Julia a Gabrielle – v osmnácti a sedmnácti letech – opustily Obazine, ta starší musela pomáhat prarodičům Chanelovým na tržištích, zatímco ta mladší se usadila v Moulins, kde dělala společnost Adrienně. Tak se stalo, že Gabrielle strávila několik měsíců u sester v Moulins, aby se naučila krejčovskému řemeslu. Zatímco Adrienne je platící internátní žákyní, její neteř byla přijata do „školičky“ zvané „křídlo potřebných“ a financované bohatými moulinskými rodinami.6

Adrienne nastoupila k sestrám ve věku deseti let a dostalo se jí úžasného vzdělání. Dokonale ovládá psaní a ústní projev ve francouzštině, a i když to dnes může vyvolávat úsměv, zvládá vše, co spadá do umění vedení domácnosti. Jako opravdová hospodyně se naučila systematicky starat o domácnost, což se jí bude náramně hodit, až se stane zámeckou paní u Nexona. Na rozdíl od Gabrielly se nenaučila příst jako venkovanka, ale vyšívat jako šlechtična. Sestrám, které ji navykly nenuceně držet hlavu zpříma a hlídat si rovná ramena, vděčí za svou pružnou, vznešenou chůzi.

Gabrielle se k ní připojila na konci dospívání. Někteří životopisci z ní později udělají zatrpklou ženu – využívat bezplatné výchovy by ji prý ponižovalo. Nepromítají tak do ní spíš buržoazní cítění nebo závist? Chanelová v sobě žádné měšťáctví nemá. Nikdy v životě se nezachová žárlivě nebo závistivě. Její nedostatky jsou bojovnějšího ražení. Navíc vzdělání, jež sestry poskytují, znamená pro malou venkovanku štěstí stejně jako sirotčinec v Obazine, kde jim je v naději, že z Gabrielly a jejích sester udělají jeptišky, daly zdarma. Z Gabrielly by se nepochybně stala přísná matka představená, ale dobrý Bůh si ji za manželku nezvolil. Jen vzácně se stává, aby mělo chudé dítě prospěch z tak dlouhodobé výchovy. Do vypuknutí první světové války se vyššího vzdělání, než je první stupeň základní školy, dostává pouhé čtvrtině mladých Francouzů. A právě v Moulins, působišti prarodičů z otcovy strany, Gabriellu přijali vzápětí po odchodu z Obazine, kde ještě posledním rokem zůstávala její sestra Antoinette. Bratry Alphonse a Luciena umístili mezi čeleď na statek a ve třinácti letech k jarmarečníkům, s nimiž je čekal věčný život na ulicích.

Gabriellu to k mladičké otcově sestře táhlo od první chvíle, kdy ji poznala. Adrienne se v osmnácti letech připoutala k jedné rodině, která však z Obazine zakrátko odešla a nechala ji tam. Při šití vypráví Gabrielle Adrienně o sobě a co všechno má za sebou. Když jí popisuje své rané dětství, opět oživuje atmosféru chladu a krajiny pokryté sněhem jako v zimě v roce 1895, která jí zabila matku. Celé ty měsíce bez možnosti dostat se ven. Vypráví dobře a všechna místa popisuje tak živě, až má Adrienne pocit, jako by tam byla.

„Do Obazine jsme přišli v zimě. Opatství bylo vymrzlé, a přitom tak krásné! Úplně holý kostel a chrámová okna s bezbarvými skly!“

Řád z Cîteaux, jenž velebí hledání Boha v absolutní samotě a chudobě, zakázal malbu uvnitř kostelů.

„Otec sliboval, že se vrátí…“

Albert zmizel. Jeho dcery ho pak už nikdy neviděly. Nejspíš odešel s nějakou ženou na západ, snad do Bretaně. Gabrielle v sirotčinci nebyla jako sirota, ale jako zanechaná, opuštěná, „uschovaná“. Rozvážná Adrienne, jíž nechybí sebedůvěra, má silně vyvinutý smysl pro rodinu, což je způsobilost, kterou v Gabrielle její opuštěnost vymýtila. Adrienne vroucně miluje každého ze svých sourozenců, zajímá se o jejich děti a má je ráda. Ona sama pocit opuštěnosti nikdy nezažila, naopak byla miláčkem rodičů, zejména otce, který si ji oblíbil ze všech svých dětí nejvíc. S přibývajícím věkem rodiče zanechali objíždění venkovských trhů a jarmarků a vyměnili je za krytou halu v Moulins, kde mohou dceru navštěvovat. Během jejich nepřítomnosti si Adriennu bere k sobě na prázdniny její nejstarší sestra Louise Costierová, která bydlí ve Varennes-sur-Allier, městě vzdáleném jen kousek odtamtud.

Přívětivá a hodná Adrienne se ke Gabrielle chová tak láskyplně, že tím její naježené srdce, připomínající dikobraza připraveného k obraně, zcela odzbrojí. V rodině mají Albertovu dceru za svéhlavou. Když ovšem opustí ulitu, dokáže překvapit. Dává ze sebe všechno, nebo nic. Pokládá Adrienně tisíce otázek týkajících se jejího dětství, chce o ní vědět úplně všechno a zdá se, že všemu rozumí. Mladičká teta je vnímavá k vlastnosti, kterou Gabrielle budou přisuzovat její důvěrní přátelé – nesmírné potřebě milovat, díky níž dokáže být naprosto okouzlující.7

Moulinské sestry, věrny svému poslání, učí chovanky řemeslu – pro Adriennu a Gabriellu volí šití, jež si žádá dva roky učení v penzionátu.8 Tam vládne přísná disciplína. V půl sedmé budíček, mše a oběd v refektáři, po něm mytí nádobí. Následuje vyučování: vyšívání, střihání, šití. Jakmile ustane klapot dřeváků o hrbolatou podlahu, je předepsané ticho. Každá z dívek se soustředěně sklání nad kusem režného plátna. Učení krejčovskému řemeslu vyžaduje perfekcionismus. Gabrielle zívá tak, že by ze stěny strhla Krista pověšeného nad stupínkem.

„Chanelová, soustřeďte se!“

To je celá Gabrielle. Adrienne, obratná a trpělivá, je svědomitá žačka. Její neteř, již mlčení tíží, ticho přerušuje zbytečnými otázkami nebo alespoň povzdechem. Jakmile však učitelka prochází řadami a kontroluje kvalitu jejich prací, zmenší se ve své lavici v obavě z břitkých poznámek. Adrienne si všimla, že je to bázlivka.

Šití oblečení vyžaduje systematičnost. Stačí se netrefit o milimetr, udělat jeden chybný steh, a ihned zavládne zmatek. Z látky se stane živé zvířátko, které si začne žít svým vlastním životem a vysmekne se z ruky.

„Chanelová, všechno znovu!“

Šaty, jež zhotovují, jsou funkční a nic koketního na nich není. Ale co na tom záleží. Rozpárat, vyžehlit a začít znovu. Dýchat. Stát se švadlenou, to chce pevné nervy. Jakmile se všechny kusy dokonale spojí a vyloupne se z nich sukně, halenka nebo kabátek, život se rázem prosvětlí. Tvar je na světě. Gabrielle v takové chvíli pocítí divokou radost a hned si představuje zářnou budoucnost.

V jedenáct hodin je oběd, poté mytí nádobí, přestávka, procházka. O půl jedné šití. Ve tři odpoledne svačina a přestávka. Ve čtyři šití. Gabrielle se těší na půl sedmou, kdy bude večeře, v osm je společná modlitba a po ní se konečně půjde na kutě, vedle Adrienny, které bude vyprávět… Nechtěně totiž škrábla do paže spolužačku, když v rychlosti popadla zubaté nůžky. Musela za trest na stupínek a dlaně položit na pracovní stůl. Za nehty měla černou špínu.

„Chanelová, vy jste šmudla! Když je smutek za nehty, spolužačky se škrábat nesmí!“

Každý týden nějaká sestra kontroluje ruce. Nehty musí být ostřihané nakrátko. Adrienne na ni zarmouceně pohlédne. Ví, jak je ta poznámka nespravedlivá, vždyť ona sama si z Gabrielly dělává legraci pro její posedlost čistotou.

Pro dívku z venkova není větší ponížení, než když se s ní jedná jako se špindírou. Gabrielle je po škole. Adrienne, která to má u jeptišek dobré, jí nazítří smí dělat společnost pod záminkou, že dokončí vzorek ke svému pletení. Hráškový vzor. Plástvový vzor. Jen to, co je užitečné, praktické a bez okras. Tvrdý režim pro tak mladá děvčata. A tak Gabrielle při pletení sní. A nakazí tím i Adriennu. Obě sní o budoucnosti, živě si ji představují, aniž by jejich snění mělo přesné obrysy. Hlavní slovo má Gabrielle. Z obou je ta srdnatější. Nejdřív se usadí ve městě, v bytě, který budou mít samy pro sebe. Být švadlenky celý život pro ně nepřipadá v úvahu. Upravovat šaty druhým ženám, ani náhodou! A proč nejít rovnou do Paříže? Nesmělá Adrienne se obdivuje její sebejistotě a sdílí její ctižádost. Nestojí o osud děvčat Chanelova klanu – vést otrocký kočovný život od vesnice k vesnici, prodávat pod širým nebem jako Julia. Julia, ta je krásná, ale kdo jiný by o ni stál než jarmarečník? Adrienne si přeje okouzlujícího prince a zámek plný dětí. Gabrielle zase… oči, které by ji obdivovaly.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Předmluva

Coco před Coco – Tety z Obazine

Coco & Co – Adrienne, Suzanne, Polaire a další