Obsah

Vstupy

Vzor citace

Úvod

Seznam zkratek

Část I

Text občanského zákoníku č. 89/2012 Sb.

Část II

Judikatura

1. Všeobecná ustanovení o právním jednání

1.1. K pojmu právního jednání

1.2. Způsob projevu vůle

1.3. Podmínky a další vedlejší ujednání

1.4. Zdánlivé právní jednání

1.4.1. Nedostatek vůle a jejího projevu

1.4.2. Neurčitost

1.4.3. Nesrozumitelnost

2. Výklad právních jednání

2.1. Preference vůle před jazykovým vyjádřením

2.2. Právní jednání naoko

2.3. Výklad contra proferentem

2.4. Výklad ve styku s podnikatelem

2.5. Obchodní zvyklosti

3. Forma právních jednání

4. Soukromá listina a veřejná listina

4.1. Soukromá listina

4.2. Veřejná listina

5. Právní jednání vůči nepřítomné osobě

6. Neplatnost právních jednání

6.1. Preference platnosti

6.2. Konverze

6.3. Částečná neplatnost

6.4. Písařské a početní chyby

6.5. Následky způsobení neplatnosti právního jednání

6.6. Rozpor se zákonem

6.7. Rozpor s dobrými mravy

6.8. Počáteční nemožnost plnění

6.9. Nedostatky na straně jednajícího subjektu

6.10. Omyl

6.11. Relativní neplatnost

6.12. Bezprávná výhrůžka

6.13. Absolutní neplatnost

7. Relativní neúčinnost

Část III

Přílohy

Důvodová zpráva k občanskému zákoníku č. 89/2012 Sb.

Občanský zákoník č. 40/1964 Sb.

Obchodní zákoník č. 513/1991 Sb.

Tiráž

Poznámky

PRÁVNÍ JEDNÁNÍ

PRÁVNÍ JEDNÁNÍ

Sestavili

Petr Lavický a Petra Polišenská

Ukázka z elektronické knihy

Vzor citace: Lavický, P.; Polišenská, P. Judikatura k rekodifikaci. Právní jednání. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015, s. 476.

© Wolters Kluwer, a. s., 2015

ISBN: 978-80-7478-821-5 (brož.)

ISBN: 978-80-7478-822-2 (e-pub)

ÚVOD

1. Úvodní poznámky

Občanský zákoník upravuje právní jednání v hlavě páté, v níž jsou pod společnou rubrikou „právní skutečnosti“ nejen pravidla regulující samotné právní jednání, ale také ustanovení věnovaná právním událostem, promlčení a prekluzi.

Oproti předešlé úpravě se ta nová odlišuje terminologií, rozsahem i obsahem.

S terminologickými změnami je právnická veřejnost dobře obeznámena, neboť jejich návrh byl terčem intenzivní pozornosti již při přípravě nového civilního kodexu. Nejvýraznější novinkou je ústup od „právních úkonů“ a jejich nahrazení „právním jednáním“. Důvodová zpráva k občanskému zákoníku označuje dosud užívaný pojem právní úkon za „pojmový relikt totalitního práva“, a proto se s ním rozchází a nahrazuje jej pojmem právní jednání. Nejde samozřejmě o jedinou změnu. Příkladmo lze dále poukázat na vystřídání pojmu odporovatelnosti dvouslovným označením relativní neúčinnost.

2. Pojem právního jednání

Občanský zákoník pojem právního jednání nedefinuje. Z jeho různých ustanovení lze dovodit, že na pojmových znacích právního jednání se oproti právnímu úkonu nic podstatného nezměnilo. Především lze poukázat na § 545 o. z., jenž právní jednání charakterizuje pomocí právních následků, které jsou s ním spojeny (právní následky v něm vyjádřené; dále plynoucí ze zákona, z dobrých mravů, ze zvyklostí a ze zavedené praxe stran). V § 551 a 552 označuje občanský zákoník za zdánlivé takové právní jednání, u nějž schází vůle jednajícího nebo její projev. Vůli lze projevit konáním i opomenutím, výslovně i konkludentně (§ 546 o. z.). Z uvedeného lze dovodit, že podstatou právního jednání, stejně jako dříve právního úkonu, je projev vůle, s nímž právní řád spojuje právní následky.

Projev vůle je tvořen dvěma složkami, a sice vůlí a jejím projevem. Ohledně prvního z nich (vůle) občanský zákoník, jak bylo řečeno, výslovně stanoví, že nejde o právní jednání, chybí-li vůle jednající osoby (§ 551 o. z.). Takové právní jednání se považuje za zdánlivé a nepřihlíží se k němu (§ 554 o. z.). Za zdánlivé se považuje rovněž jednání, jemuž chybí vážná vůle (§ 552 o. z.), tedy nechce-li jednající vyvolat právní následky, které jsou s právním jednáním jinak spojeny (tradičními učebnicovými příklady jsou jednání ve hře, v žertu, při vyučování).

Vůle vnitřní však nestačí; aby se jednalo o právní jednání, musí být vždy vůle projevena. Projev vůle dle § 546 o. z. může být učiněn konáním nebo opomenutím; z hlediska použitých výrazových prostředků může být výslovný nebo konkludentní, tj. vyjádřený jinak než slovy. Smlouva však může být uzavřena konkludentně jenom tehdy, je-li z okolností zřejmá vůle stran ujednat její náležitosti (§ 1756 o. z.). S nedostatkem určitosti nebo srozumitelnosti projevu se spojuje opět sankce zdánlivosti (§ 553 odst. 1 o. z.). V případě dodatečného vyjasnění projevu vůle se stanoví fikce neexistence neurčitosti nebo nesrozumitelnosti (§ 553 odst. 2 o. z.). Zatímco dosud teorie připouštěla konvalidaci pouze u relativně neplatného právního jednání, nový občanský zákoník s ní výslovně počítá dokonce u toliko zdánlivého právního jednání. Tím se otevírá prostor k uplatnění argumentu a maiori ad minus: může-li konvalidovat zdánlivé právní jednání, tím spíše by měla být možná konvalidace u jednání absolutně neplatného (samozřejmě pokud ji povaha vady připouští). Nastíněné hledisko odpovídá přístupu, jenž považuje jednání spíše za platné než za neplatné. Jsou-li strany schopny případné nedostatky právního jednání odstranit, potom by jim v tom nemělo právo překážet, ale naopak by jim mělo vycházet vstříc.

S právním jednáním spojuje občanský zákoník v § 545 v prvé řadě právní následky, které jsou v něm vyjádřeny (tj. chtěné právní následky). Toto pravidlo lze chápat jako jeden z projevů principu autonomie vůle a převažující dispozitivnosti soukromého práva. Mezi stranami smluvního závazkového vztahu tak bude v prvé řadě platit to, co si mezi sebou ve smlouvě dohodly, tj. smlouva coby právní jednání bude zakládat právní následky (práva a povinnosti), jež strany do ní vtělily. Jde přitom nejen o následky vyjádřené výslovně, ale též konkludentně, jakož i o následky plynoucí z účelu konkrétního právního jednání.[1]

Krom právních následků, které byly v právním jednání výslovně vyjádřeny, vyvolává právní jednání též právní následky plynoucí ze zákona, z dobrých mravů, zvyklostí a zavedené praxe stran. Nic se nemění oproti dosavadnímu stavu na tom, že jednající nemusí mít úplnou představu o všech právních následcích, které jsou s jeho právním jednáním spojeny. I takové následky nastanou a budou spoluurčovat obsah právního vztahu. Např. v oblasti závazkového práva půjde typicky o práva a povinnosti vyplývající z dispozitivních právních norem, jejichž uplatnění smluvní strany svými ujednáními nevyloučily.

Obsah právního jednání může být ovlivňován též zvyklostmi nebo zavedenou praxí stran. V právním styku mezi podnikateli má podle dispozitivního § 558 odst. 2 o. z. obchodní zvyklost přednost před dispozitivním pravidlem.

Dobré mravy, na něž citované ustanovení odkazuje, pozitivně nemohou spoluurčovat obsah právního jednání. Jejich funkce je totiž negativní: neurčují, co má být obsahem právního jednání, ale co jím být – z hlediska ekvity – nesmí. Z tohoto pohledu je diskutabilní formulace § 547 o. z., podle níž právní jednání musí obsahem a účelem odpovídat dobrým mravům a zákonu. Souvislost tohoto ustanovení s § 580 odst. 1 o. z. je zřejmá; lze ji proto jednoduše interpretačně převrátit a konstatovat, že právní jednání nesmí být svým obsahem a účelem v rozporu se zákonem nebo s dobrými mravy.

Naopak § 545 o. z. poněkud překvapivě opomíjí princip poctivosti (v německé terminologii známý pod označením Treu und Glauben, v anglické potom jako Good Faith and Fair Dealing), který se obecně v Evropě považuje za zdroj dodatečných povinností smluvních stran, které nebyly výslovně ujednány a ani neplynou přímo ze zákona. Např. lze poukázat na povinnost loajality a z ní vyplývající vzájemnou informační povinnost smluvních stran. Ustanovení § 545 o. z. se sice poctivosti výslovně nedovolává, ale na druhé straně její uplatnění ani nevylučuje. Lze proto argumentovat tak, že právní následky plynoucí z principu poctivosti mohou nastat přímo na základě § 6 o. z., jenž poctivost zařadil mezi stěžejní zásady nového civilního kodexu.

Ve srovnání s regulací právních úkonů v občanském zákoníku z roku 1964 je vyjádření právních následků, jež jsou spjaty s právním jednáním, v novém občanském zákoníku širší. Tato okolnost by však neměla vést k závěru, že podstata právního jednání je odlišná od právního úkonu, neboť rozdíl je po našem soudu spíše verbální. Ani za účinnosti předchozího občanského zákoníku totiž nebylo možno pochybovat, že právní úkon vyvolává nejen následky plynoucí ze zákona, ale i následky v něm vyjádřené, v obchodních vztazích též následky plynoucí z obchodních zvyklostí a zavedené praxe stran, a konečně, že obsah právního úkonu může být poměřován dobrými mravy. Jediný rozdíl tak zřejmě spočívá v tom, že nyní může být zdrojem právních následků též princip poctivosti, o němž se však, bohužel, nezmiňuje ani § 545 o. z., avšak jehož použitelnost lze dovodit z § 6 o. z. (viz shora).

K pojmu právního jednání a souvisejícím otázkám viz judikáty zařazené pod č. 1 až 6 tohoto svazku; k projevu vůle viz č. 7 až 10.

3. Podmínky a doložení času

Vznik, změnu nebo zánik práv lze vázat na podmínku (§ 548 odst. 1 o. z.), tedy na skutečnost, o níž není jisto, zda v budoucnu nastane. O odkládací podmínku se jedná tehdy, závisí-li na jejím splnění, zda právní následky nastanou. O rozvazovací podmínku jde v případě, kdy její splnění má za následek zánik právních následků, které již nastaly; k nemožné rozvazovací podmínce se nepřihlíží. V pochybnostech, zda jde o odkládací nebo rozvazovací podmínku, platí vyvratitelná domněnka podmínky odkládací.

Způsobí-li splnění podmínky záměrně osoba, která má ze splnění podmínky prospěch, avšak nemá právo vyvolat splnění podmínky, ke splnění podmínky se nepřihlíží (§ 549 odst. 1 o. z.). V případě odkládací podmínky tak právní následky právního jednání nenastanou; v případě rozvazovací podmínky budou právní následky právního jednání trvat i nadále (nemohly totiž pominout, neboť ke splnění rozvazovací podmínky se nepřihlíží).

Zmaří-li splnění podmínky osoba, která k tomu není oprávněna a které je nesplnění podmínky na prospěch, považuje se podmínka naopak za splněnou (§ 549 odst. 2 o. z.). V případě odkládací podmínky tedy nastoupí právní následky, které jsou s právním jednáním spojeny, v případě rozvazovací podmínky právní následky pominou. Důvodová zpráva konstatuje, že tato úprava se inspiruje § 162 německého občanského zákoníku a odstraňuje údajný deficit § 36 odst. 3 dosavadního občanského zákoníku, jenž měl spočívat v tom, že citované ustanovení nepamatovalo na situace, kdy splnění podmínky záměrně zmařil ten, kdo k tomu byl oprávněn, a dále v nedomyšlenosti pravidla, dle něhož se v takové situaci stával právní úkon u rozvazovacích podmínek nepodmíněným. Obsahový rozdíl mezi obojím však není, neboť kupř. J. Švestka vykládá § 36 odst. 3 předchozího občanského zákoníku ve stejném smyslu, v jakém je napsán § 549 odst. 2 o. z.: to, že se právní úkon stane nepodmíněným, „znamená, že rozvazovací podmínka platí za splněnou, takže nastalé právní účinky ex nunc pominou“.[2] Důvodová zpráva k novému občanskému zákoníku naopak zřejmě citované pravidlo chápe tak, že se na právní úkon hledělo, jako by v něm rozvazovací podmínka nebyla vůbec ujednána; tím si lze patrně vysvětlit závěr o údajném odklonu od dosavadní úpravy.

V § 550 pamatuje občanský zákoník na doložení času, tedy na stanovení budoucí jisté události, na níž závisí vznik, změna nebo zánik právního vztahu. Doložení času může být určeno buď jako tzv. dies a quo, tj. pomocí dne, od něhož právní následek vzniká, nebo jako dies ad quem, tj. dnem, kterým právní účinky pomíjejí. Na prvou situaci se použijí obdobně ustanovení o odkládací podmínce, na druhou pravidla o podmínce rozvazovací.

K tomu blíže viz rozhodnutí č. 11 až 19.

4. Výklad právních jednání

Pravidla interpretace právních jednání (zejména smluv) jsou obsažena v § 555 a násl. o. z. Důvodová zpráva sama základní rozdíl oproti předchozí úpravě spatřuje v opuštění důrazu na formální hledisko projevu (§ 35 odst. 2 obč. zák. z roku 1964), a naopak ve větším akcentu na skutečnou vůli jednajících osob.

S výkladem právních jednání úzce souvisí v § 574 o. z. vyjádřená zásada prohlašující právní jednání spíše za platné než neplatné. Ačkoli je zařazena až do partie věnované neplatnosti právních jednání, nemůže být pochyb o tom, že jde o důležitou interpretační směrnici, jež svým způsobem předchází všechna dílčí interpretační pravidla a metody: nabízí-li se několik interpretačních alternativ smlouvy či jiného právního jednání, z nichž některé vedou k závěru o jeho neplatnosti a některé naopak jej udržují v platnosti, je vždy zapotřebí dát přednost interpretační alternativě, která ponechává právní jednání platným.

Právní jednání se posuzuje podle svého obsahu (§ 555 odst. 1 o. z.). V tom je již avizovaný zásadní rozdíl oproti § 35 odst. 2 předchozího občanského zákoníku, který vůli jednajících limitoval jazykovým vyjádřením. Na tom byla postavena celá judikatura upřednostňující slova před skutečnou vůlí jednajících. Např. překonaný je proto právní názor vyjádřený v rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 33 Cdo 512/2000 (a v řadě dalších rozhodnutí): „Je-li obsah právního úkonu zaznamenán písemně, určitost projevu vůle je dána obsahem listiny, na níž je zaznamenán; nestačí, že účastníkům smlouvy je jasné, co je předmětem smlouvy a jaká jsou jejich práva a povinnosti, není-li to poznatelné z textu listiny. Určitost písemného projevu vůle je objektivní kategorií a takový projev vůle by neměl vzbuzovat důvodně pochybnosti o jeho obsahu ani u třetích osob.“

Při zjišťování obsahu právního jednání se vychází v prvé řadě z úmyslu jednajícího, pokud byl druhé straně znám, nebo musela-li o něm vědět (subjektivní metoda). Jde-li o dvoustranné právní jednání, měl by být určující společný úmysl stran, a to i v případě, že je v rozporu s jazykovým vyjádřením. Úmysl je jevem lidského nitra, a proto na něj lze usuzovat jenom z vnějších okolností. Občanský zákoník v této souvislosti připomíná:

■  praxi zavedenou mezi stranami;

■  to, co uzavření smlouvy předcházelo (korespondence, vyjednávání, předvedení zboží);

■  to, jak strany daly následně najevo, jaký obsah a význam právnímu jednání přikládají. Určující zde bude především skutečné chování stran, z nějž bude možno na obsah závazku usuzovat; nelze ale vyloučit ani verbální projevy;

■  obchodní zvyklosti, jde-li o podnikatele (§ 558 odst. 2 o. z.). V této souvislosti je nutno upozornit na fakt, že další text § 558 odst. 2 o. z. nemíří na interpretaci právního jednání (tedy na zjišťování jeho obsahu), ale na to, jak se stanoví obsah té části závazku, který si strany ve smlouvě neujednaly. Mezi podnikateli se tak má stát primárně podle zvyklostí a až sekundárně podle dispozitivních norem. Nejde o zjištění, nýbrž o stanovení obsahu závazku.

Při interpretaci smlouvy uzavřené konkludentně se přihlédne nejen k chování stran, ale i k vydaným ceníkům, veřejným nabídkám a jiným dokladům (§ 1756 o. z.).

Nelze-li úmysl zjistit, tj. selže-li subjektivní metoda, přisuzuje se projevu vůle význam, jaký by mu zpravidla přikládala osoba v postavení toho, jemuž je projev vůle určen (objektivní metoda). Měřítko je zde – v souladu s označením této metody – objektivní: podle okolností jím bude buď průměrně rozumný člověk (§ 4 odst. 1 o. z.) či průměrný odborník (§ 5 odst. 1 o. z.).

V případě pochybností o významu určitého výrazu se vyloží v pochybnostech k tíži toho, kdo výrazu použil jako první (k objektivní povaze pochybnosti viz § 4 odst. 2 o. z.). Tato tzv. interpretace contra proferentem představuje jeden z řady projevů principu poctivosti. Kupř. ujednají-li si strany smluvní pokutu procentem, ale není zřejmé, zda z celé částky, nebo jenom z té, s jejímž zaplacením je dlužník v prodlení, záleží volba prvé nebo druhé alternativy na tom, kdo toto pravidlo ve smlouvě formuloval (32 Cdo 2887/2007).

Zvláštní pravidla platí pro odstraňování nejasností v právních vztazích, v nichž vystupuje podnikatel či podnikatelé. V právním styku mezi podnikateli se výrazu přisoudí význam, který má v takovém styku pravidelně. Ve vztahu mezi podnikatelem a nepodnikatelem musí ten, kdo se takového významu dovolává, prokázat, že byl druhé straně znám. Jinak ve vztahu mezi podnikatelem a spotřebitelem podle § 1812 odst. 1 o. z. se použije výklad pro spotřebitele příznivější.

Mezi ustanovení o interpretaci právních jednání je zahrnuto i pravidlo o jednání naoko (§ 555 odst. 2 o. z.). Je ovšem pochybné, zda patří systematicky právě sem.

K interpretaci a k jednání naoko viz rozhodnutí č. 35 až 58.

5. Forma právních jednání

Právní jednání mohou být učiněna buď ústní, nebo písemnou formou. Občanský zákoník v § 559 v souladu s principem autonomie vůle připouští, aby každý jednal ve formě, v jaké chce, není-li v tom omezen ujednáním smlouvy nebo zákonem. Od písemné formy coby zákonného požadavku se ale ustupuje. Není např. předepsána pro smluvní pokutu (§ 2048 a násl.) či pro smlouvu o nájmu prostoru sloužícího podnikání (§ 2302 a násl.).

I nadále bude zapotřebí rozlišovat mezi formou zákonnou a smluvní. Podle toho se liší i způsob změny takového ujednání a následky nedostatku formy.

Písemná forma může být zachycena nejenom v listině, ale i elektronicky (§ 562 odst. 1 o. z.).

Občanský zákoník stanoví sám v některých případech požadavek písemné formy. Např. v § 96 pro některé případy zásahů do tělesné integrity, v § 123 pro zakladatelské právní jednání apod. Patrně nejdůležitějším z těchto ustanovení je pravidlo předepisující písemnou formu pro právní jednání, kterým se zřizuje, převádí, mění nebo ruší věcné právo k nemovité věci (§ 560 o. z.). V tomto případě se rovněž vyžaduje, aby projevy vůle více osob byly na téže listině (§ 561 odst. 2 o. z.). Ostatní smlouvy, byť je pro ně předepsána písemná forma, na jedné listině být nemusí.

Obecnou náležitostí písemné formy je podpis jednajícího (§ 561 odst. 1 o. z.). Ten může být

■  vlastnoruční;

■  nahrazen mechanickými prostředky, je-li to obvyklé, jako kupř. otiskem razítka;

■  elektronický, a to tam, kde písemný projev nebude zachycen v listině coby hmotném podkladu, ale elektronicky.

K podpisování a jiným okolnostem právního jednání osoby, která nemůže číst a psát, viz § 563 odst. 1 o. z.

Od písemné formy se odlišuje tzv. textová podoba, kterou musí mít např. informace, které poskytuje podle § 1819 o. z. podnikatel spotřebitelům. Oproti písemné formě není nutné, aby informace sdělená v textové podobě byla podepsána. Postačí zprostředkování údajů takovým způsobem, aby je bylo možno uchovat a opakovaně zobrazit (např. prostřednictvím webových stránek).

U změny obsahu právního jednání (§ 564 o. z.) je nutno rozlišovat mezi formou zákonnou a smluvní. Stanoví-li zákon určitou formu právního jednání, lze je změnit právním jednáním stejné nebo přísnější formy. Vyžaduje-li určitou formu jenom smlouva, lze obsah právního jednání změnit i jinou formou (méně přísnou), pokud to ujednání stran nevylučuje. Nebude-li písemně uzavřená smlouva – pro niž není tato forma obligatorně předepsána zákonem – obsahovat výhradu zachování písemné formy i pro její změny, bude možno práva a povinnosti z ní plynoucí modifikovat pouhým ústním ujednáním. To je rozdíl oproti dosavadnímu občanskoprávnímu režimu, za něhož bylo možno písemně uzavřenou smlouvu měnit zase jenom písemně (§ 40 odst. 2 obč. zák. č. 40/1964 Sb.), a příklon k ustanovení § 272 odst. 2 obch. zák.

V odborné literatuře bylo poukázáno na údajný nesoulad mezi § 564 a § 1906 o. z., podle něhož ujednání o novaci nebo o narovnání vyžaduje vždy písemnou formu, byl-li mj. původní závazek zřízen v písemné formě.[3] Řešení tohoto problému spočívá patrně v tom, že nikoliv každá změna obsahu závazku je zároveň kumulativní novací. Tak k tomu přistupoval mj. § 1376 o. z. o., jenž za kumulativní novaci považoval pouze změnu právního důvodu nebo hlavního předmětu pohledávky.

Právní jednání, které nemá zákonem stanovenou nebo účastníky dohodnutou formu, je neplatné (§ 582 o. z.). Rozdíl mezi smluvenou a zákonnou formou je v tom, že neplatnost pro nedostatek ujednané formy bude možno namítnout jenom tehdy, pokud již nebylo plněno. Totéž platí pro obligační smlouvy podle části čtvrté občanského zákoníku, v níž jsou upravena relativní majetková práva. Nedostatek formy může být konvalidován tím, že strany dodatečně nedostatek formy odstraní kupř. tím, že právnímu jednání, které učinily ústně navzdory tomu, že pro ně zákon nebo jejich ujednání vyžaduje písemnou formu, dodatečně písemnou formu udělí.

Zvláštní ustanovení o formě smlouvy jsou obsažena v § 1756 až 1758 o. z.

Formy právního jednání se týkají rozhodnutí zařazená pod č. 59 až 69.

6. Soukromá a veřejná listina

Na rozdíl od předcházejícího stavu obsahuje nový občanský zákoník ustanovení věnovaná soukromým a veřejným listinám (viz jeho § 565 až 569). Důvodová zpráva vysvětluje zařazení těchto pravidel do občanského zákoníku snahou regulovat jejich účinky v soukromoprávním styku, např. pro posuzování dobré víry. Ve skutečnosti se soukromoprávních důsledků veřejných a soukromých listin dotýká pouze § 569 o. z.; ostatní pravidla mají procesní povahu, dopadají do oblasti dokazování, a měla proto být zařazena do občanského soudního řádu, a nikoliv do občanského zákoníku. Lze na ně proto nahlížet jako na doplněk zjevně nedostatečné úpravy důkazní síly listin a domněnek s nimi spojených v občanském soudním řádu.

Listinou se rozumí písemnost, která podává určitou zprávu a je zachycena na movitém podkladu, který lze soudu předložit.[4] Pravidla stanovená pro listiny platí na základě § 3026 odst. 1 o. z. obdobně i pro elektronické dokumenty.

Občanský zákoník, podobně jako občanský soudní řád, rozlišuje mezi veřejnými a soukromými listinami.

Znaky veřejné listiny vymezuje duplicitně § 134 o. s. ř. a § 567 o. z. Obsahového rozdílu mezi těmito ustanoveními není. Vyplývá z nich, že veřejnými listinami jsou v prvé řadě listiny vydané orgány veřejné moci v mezích jejich pravomoci, např. rozhodnutí soudů a správních orgánů, protokoly o jednání apod. Patří sem také listiny, které zákon označuje za veřejné; prakticky nejvýznamnějším představitelem této kategorie jsou notářské zápisy, jež za veřejné listiny prohlašuje § 6 notářského řádu. S veřejnou listinou, kterou její původce potvrzuje, že se za jeho přítomnosti stala nebo byla provedena určitá skutečnost (notářské zápisy podle § 79 odst. 2 notářského řádu, exekutorské zápisy podle § 77 exekučního řádu), je spojena vyvratitelná domněnka správnosti údaje o době pořízení listiny a o skutečnostech, které jsou touto listinou potvrzovány. S veřejnými listinami, které zachycují projev vůle osoby při právním jednání a jsou jednajícím podepsány, je spojena vyvratitelná domněnka, dle níž to, co je zachyceno v této listině, je skutečně projevenou vůlí jednajícího.

Listiny, které neodpovídají znakům listin veřejných, se považují za soukromé (např. kvitance, dlužní úpis apod.). Je-li soukromá listina podepsána protistranou nebo jejími právními předchůdci, vyvratitelně se předpokládá, že tím byla uznána pravost i správnost listiny. Pravost samotného podpisu však předmětem domněnky není. Výslovná úprava domněnek spojených s dokazováním veřejnými listinami tak jednoznačně potvrzuje nesprávnost právního názoru – ostatně již dříve opakovaně kritizovaného v odborné literatuře – vyjádřeného v rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 3 Cdon 1031/1993 (SoJ 22/1997); podle tohoto názoru stačilo ke zbavení důkazní síly soukromé listiny prosté popření její pravosti nebo správnosti. Platí tedy, že ten, proti němuž svědčí domněnka pravosti a správnosti veřejné listiny, ji musí vyvrátit důkazem opaku, tj. na úrovni praktické jistoty musí prokázat, že není vystavitelem této listiny, nebo že její obsah není pravdivý. Uvedené domněnky se vztahují, jak bylo řečeno, pouze na podepsané soukromé listiny. S nepodepsanými soukromými listinami zákon, krom výjimky v § 566 odst. 2 o. z., naopak žádné vyvratitelné domněnky nespojuje.

K soukromým a veřejným listinám viz rozhodnutí č. 70 až 81.

7. Právní jednání vůči nepřítomné osobě

V § 570 až 573 obsahuje občanský zákoník několik pravidel týkajících se jednání vůči nepřítomné osobě. Nejedná se o ucelenou úpravu, spíše o seskupení několika různých ustanovení. Na tomto místě lze upozornit především na § 570 odst. 2 a § 573.

Prvé z nich reguluje nastoupení účinků právního jednání vůči osobě, která není zcela svéprávná. V zájmu její ochrany se stanoví, že právní jednání může vyvolávat následky teprve od okamžiku, kdy projev vůle dojde jejímu opatrovníku nebo zákonnému zástupci. Pokud ale má být takovým právním jednáním poskytnuta osobě s neúplnou svéprávností výhoda, není důvodu odsouvat nastoupení právních následků až na doručení zákonnému zástupci nebo opatrovníkovi; takové právní jednání působí od okamžiku, kdy projev vůle dojde osobě s částečnou svéprávností.

Druhé ze zmíněných ustanovení upravuje domněnku doby dojití. Má se za to, že došlá zásilka odeslaná s využitím provozovatele poštovních služeb došla třetí pracovní den po odeslání, byla-li však odeslána na adresu v jiném státu, pak patnáctý pracovní den po odeslání. Obsahem domněnky zde není presumování toho, že zásilka došla, ale pouze stanovení časového okamžiku. Okolnost, že zásilka došla, je obsahem skutkové báze domněnky a musí být prokázána; jinak domněnka vymezující, kdy se tak stalo, nemůže nastoupit.

Rozhodnutí věnující se právnímu jednání vůči nepřítomné osobě jsou zařazena pod č. 82 až 87.

8. Vadná právní jednání

Podle toho, jakou vadou je právní jednání stiženo, je lze považovat za zdánlivé (§ 551 až 554 o. z.), neplatné (§ 574 až 588 o. z.), nebo relativně neúčinné (§ 589 až 599 o. z.). Vzhledem k tomu, že se jedná o problematiku složitou a rozsáhlou, lze v podrobnostech odkázat na komentářovou literaturu, která je již v současnosti k dispozici. Na tomto místě pouze poukážeme na základní koncepční změny, k nimž došlo v oblasti posuzování neplatnosti právního jednání.

Změnu přístupu k neplatnosti právních jednání signalizuje již úvodní ustanovení této pasáže civilního kodexu. V § 574 se výslovně zdůrazňuje interpretační pravidlo, ukládající hledět na právní jednání spíše jako na platné než jako na neplatné (zásada nemo potius valeat actus quam pereat). Tím se chce občanský zákoník rozejít – a v tomto případě zcela správně – s přístupem, který hledal spíše důvody, pro které považovat právní jednání za neplatné. Naopak nyní by mělo platit, že je zapotřebí hledat takové řešení, které nezbaví právní jednání jeho účinků. Nutno ovšem říci, že nastíněný přístup se již před nabytím účinnosti občanského zákoníku objevoval v judikatuře Ústavního soudu (I. ÚS 625/03) a začínal se prosazovat i v rozhodnutích Nejvyššího soudu (např. 30 Cdo 2944/2012).

V souladu s tím, že právní jednání mají být spíše platná než neplatná, se též úžeji vymezují důvody neplatnosti. Na druhou stranu nelze přehlédnout, že občanský zákoník přináší více než stovku případů zdánlivých právních jednání, která se dříve sankcionovala neplatností.

Rozlišení absolutní a relativní neplatnosti spočívá na jiných kritériích než dosud. Preferuje se přitom neplatnost relativní před neplatností absolutní. To je podstatný rozdíl oproti předcházející úpravě, která relativní neplatností sankcionovala vadná právní jednání pouze v případech vyjmenovaných v § 40a předcházejícího civilního kodexu; nedopadalo-li na neplatné právní jednání toto ustanovení, považovalo se za neplatné absolutně. Změnu kursu lze jednoznačně přivítat. Je nepochybné, že preference relativní neplatnosti před neplatností absolutní lépe odpovídá povaze soukromého práva, neboť ponechává na tom, kdo byl vadným právním jednáním dotčen, aby sám zvážil, zda se neplatnosti dovolá, či zda pro něj vada není natolik podstatná, aby tak učinil.

Posouzení neplatnosti právního jednání se odehrává ve dvou krocích. V prvé řadě je nutno zvážit, zda je dán důvod neplatnosti. V případě kladné odpovědi následuje ve druhém kroku zvážení toho, zda neplatnost má povahu absolutní nebo relativní.

Hlavní důvody neplatnosti, jak naznačuje také zákonná rubrika, jsou shrnuty pod § 580 a násl. občanského zákoníku. Tato ustanovení spojují neplatnost s nedostatky některých náležitostí právních jednání, konkrétně s nedovoleností či nemožností předmětu právního jednání (§ 580 o. z.), s nedostatkem náležitostí na straně subjektu (§ 581 o. z.) a s nedostatkem formy (§ 582 o. z.), či s omylem (§ 583 a násl. o. z.). Prvé z těchto ustanovení lze chápat v určitém smyslu také jako jakousi generální klauzuli, která je doplněna některými konkrétními dílčími pravidly v celém občanském zákoníku, jež považují určitá právní jednání za neplatná.

V § 580 rozlišuje občanský zákoník dvě skutkové podstaty neplatnosti. Podle prvé z nich je neplatné právní jednání, které se příčí dobrým mravům. Druhá skutková podstata považuje za neplatné právní jednání, které odporuje zákonu, pokud to smysl a účel zákona vyžadují. Toto pravidlo dopadá jak na právní jednání, která svým obsahem odporují zákonu přímo (contra legem), tak i na jednání, která jej svým účelem obcházejí (jednání in fraudem legis). Lze souhlasit s Bohumilem Dvořákem, že výslovné stanovení kategorie neplatnosti právních jednání obcházejících zákon by bylo zbytečné,[5] neboť konec konců nepředstavují nic jiného než rozpor se zákonem, který je vykládán teleologicky. Mimořádně důležité je, že nikoliv všechna porušení zákona mají za následek neplatnost právního jednání. U každého jednotlivého ustanovení, které bylo porušeno, bude nutno teleologickou metodou prověřovat, zda neplatnost právního jednání je slučitelná se smyslem a účelem takového ustanovení, či nikoliv. Pokud smysl a účel zákona nebude vyžadovat sankci neplatnosti, bude se považovat právní jednání za platné; to ovšem nevylučuje nastoupení jiných odpovědnostních důsledků, ať již v rámci samotného soukromého práva, či mimo něj. Ani tento přístup není v českých poměrech zcela nový; lze se s ním se kupř. v nálezu Ústavního soudu II. ÚS 87/04, či v rozhodnutích Nejvyššího soudu sp. zn. 28 Cdo 1364/2001, 28 Cdo 718/2003, 32 Odo 314/2003.

Je-li jednání neplatné, potom je zapotřebí zvážit, zda je neplatné absolutně nebo relativně. Množinu neplatných jednání by proto mělo být možno beze zbytku rozdělit na jednání neplatná absolutně na straně jedné, a neplatná relativně na straně druhé. Takový postup by byl jednoduchý, kdyby občanský zákoník stanovil kupř. pouze kritéria, na základě nichž by se jednání považovalo za absolutně neplatné, přičemž ostatní by se považovala za neplatná relativně. Občanský zákoník však pozitivně stanoví kritéria jak absolutní, tak i relativní neplatnosti.

Relativně neplatné je takové jednání, je-li neplatnost stanovena na ochranu zájmu určité osoby (např. věřitel postoupí pohledávku, přestože si s dlužníkem ujednali zákaz cese. Občanský zákoník v takovém případě vylučuje cesi; jde o zákaz stanovený za účelem ochrany dlužníka. Je proto na dlužníkovi, aby zvážil, zda se neplatnosti dovolá, či nikoliv). Relativně neplatné je rovněž právní jednání, k němuž byl někdo donucen bezprávnou výhružkou (§ 587 o. z.).

Absolutně neplatné je právní jednání, které se zjevně příčí dobrým mravům nebo které odporuje zákonu a kumulativně zjevně narušuje veřejný pořádek (např. prodej léků, které nebyly schváleny, a tak mohou ohrozit zdraví a životy osob; řadí se sem též jednání osob, které nejsou plně způsobilé), nebo jež zavazuje k plnění od počátku nemožnému. Vzhledem k tomu, že relativní neplatnost by měla mít přednost před neplatností absolutní (což lze konec konců odvodit i z pravidla, že jednání je spíše platné než neplatné), bude ostatní případy neplatnosti nutno považovat za neplatnost relativní.

Ke zdánlivému právnímu jednání viz rozhodnutí č. 20 až 34, k neplatnému č. 88 až 186 a k relativní neúčinnosti č. 187 až 213.

Autoři

SEZNAM ZKRATEK

Prameny:

ASPI  Automatizovaný systém právních informací

Bohuslav  Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu, pořádaná JUDr. Josefem Bohuslavem

PrRo  Právní rozhledy (vydává C. H. Beck)

Sb. NSS  Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu

Sb. ÚS  Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu (vydává C. H. Beck)

SoJ  Soudní judikatura z oblasti občanského, obchodního a pracovního práva

SoRo  Soudní rozhledy

Vážný  Rozhodnutí Nejvyššího soudu Československé republiky ve věcech občanských; pořádal František Vážný

Právní předpisy:

c. ř. s.  zákon č. 113/1895 ř. z., o soudním řízení v občanských rozepřích právních (civilní řád soudní)

Listina  usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

not. ř.  zákon č. 95/1963 Sb., o státním notářství a o řízení před státním notářstvím (notářský řád)

o. s. ř.  zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z.  zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

o. z. o.  císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský

obč. zák.  zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, v hist. souvislostech též císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., Obecný zákoník občanský

obch. zák.  zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, v hist. souvislostech též zákon č. 1/1863 ř. z., Všeobecný zákonník obchodní

tr. řád  zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

ČÁST I

Text občanského zákoníku č. 89/2012 Sb.

HLAVA V

PRÁVNÍ SKUTEČNOSTI

Díl 1

Právní jednání

Oddíl 1

Všeobecná ustanovení

§ 545

Právní jednání vyvolává právní následky, které jsou v něm vyjádřeny, jakož i právní následky plynoucí ze zákona, dobrých mravů, zvyklostí a zavedené praxe stran.

§ 546

Právně lze jednat konáním nebo opomenutím; může se tak stát výslovně nebo jiným způsobem nevzbuzujícím pochybnost o tom, co jednající osoba chtěla projevit.

§ 547

Právní jednání musí obsahem a účelem odpovídat dobrým mravům i zákonu.

Podmínka

§ 548

(1) Vznik, změnu nebo zánik práv lze vázat na splnění podmínky. Je-li zánik práva nebo povinnosti vázán na nemožnou podmínku, nepřihlíží se k ní.

(2) Podmínka je odkládací, závisí-li na jejím splnění, zda právní následky jednání nastanou. Podmínka je rozvazovací, závisí-li na jejím splnění, zda právní následky již nastalé pominou.

(3) Neplyne-li z právního jednání nebo jeho povahy něco jiného, má se za to, že podmínka je odkládací.

§ 549

(1) K splnění podmínky se nepřihlíží, způsobí-li její splnění záměrně osoba, která není oprávněna tak učinit a které je splnění podmínky na prospěch.

(2) Zmaří-li záměrně, aniž je k tomu oprávněna, splnění podmínky strana, které je nesplnění podmínky na prospěch, považuje se podmínka za splněnou.

§ 550

Doložení času

Je-li k účinnosti právního jednání určena počáteční doba, použijí se obdobně § 548 a 549 o odkládací podmínce. Omezí-li se účinnost právního jednání konečnou dobou, použijí se obdobně § 548 a 549 o rozvazovací podmínce.

Zdánlivé právní jednání

§ 551

O právní jednání nejde, chybí-li vůle jednající osoby.

§ 552

O právní jednání nejde, nebyla-li zjevně projevena vážná vůle.

§ 553

(1) O právní jednání nejde, nelze-li pro neurčitost nebo nesrozumitelnost zjistit jeho obsah ani výkladem.

(2) Byl-li projev vůle mezi stranami dodatečně vyjasněn, nepřihlíží se k jeho vadě a hledí se, jako by tu bylo právní jednání od počátku.

§ 554

K zdánlivému právnímu jednání se nepřihlíží.

Oddíl 2

Výklad právních jednání

§ 555

(1) Právní jednání se posuzuje podle svého obsahu.

(2) Má-li být určitým právním jednáním zastřeno jiné právní jednání, posoudí se podle jeho pravé povahy.

§ 556

(1) Co je vyjádřeno slovy nebo jinak, vyloží se podle úmyslu jednajícího, byl-li takový úmysl druhé straně znám, anebo musela-li o něm vědět. Nelze-li zjistit úmysl jednajícího, přisuzuje se projevu vůle význam, jaký by mu zpravidla přikládala osoba v postavení toho, jemuž je projev vůle určen.

(2) Při výkladu projevu vůle se přihlédne k praxi zavedené mezi stranami v právním styku, k tomu, co právnímu jednání předcházelo, i k tomu, jak strany následně daly najevo, jaký obsah a význam právnímu jednání přikládají.

§ 557

Připouští-li použitý výraz různý výklad, vyloží se v pochybnostech k tíži toho, kdo výrazu použil jako první.

§ 558

(1) V právním styku s podnikatelem se výrazu připouštějícímu různý výklad přisoudí význam, jaký má v takovém styku pravidelně. Není-li však druhá strana podnikatelem, musí ten, kdo se toho dovolává, prokázat, že druhé straně musel být takový význam znám.

(2) V právním styku podnikatelů se přihlíží k obchodním zvyklostem zachovávaným obecně, anebo v daném odvětví, ledaže to vyloučí ujednání stran nebo zákon. Není-li jiné ujednání, platí, že obchodní zvyklost má přednost před ustanovením zákona, jež nemá donucující účinky, jinak se může podnikatel zvyklosti dovolat, prokáže-li, že druhá strana určitou zvyklost musela znát a s postupem podle ní byla srozuměna.

Oddíl 3

Forma právních jednání

§ 559

Každý má právo zvolit si pro právní jednání libovolnou formu, není-li ve volbě formy omezen ujednáním nebo zákonem.

§ 560

Písemnou formu vyžaduje právní jednání, kterým se zřizuje nebo převádí věcné právo k nemovité věci, jakož i právní jednání, kterým se takové právo mění nebo ruší.

§ 561

(1) K platnosti právního jednání učiněného v písemné formě se vyžaduje podpis jednajícího. Podpis může být nahrazen mechanickými prostředky tam, kde je to obvyklé. Jiný právní předpis stanoví, jak lze při právním jednání učiněném elektronickými prostředky písemnost elektronicky podepsat.

(2) Jedná-li více osob, vyžadují se jejich projevy na téže listině při právním jednání, kterým se zřizuje nebo převádí věcné právo k nemovité věci, anebo kterým se takové právo mění nebo ruší.

§ 562

(1) Písemná forma je zachována i při právním jednání učiněném elektronickými nebo jinými technickými prostředky umožňujícími zachycení jeho obsahu a určení jednající osoby.

(2) Má se za to, že záznamy údajů o právních jednáních v elektronickém systému jsou spolehlivé, provádějí-li se systematicky a posloupně a jsou-li chráněny proti změnám. Byl-li záznam pořízen při provozu závodu a dovolá-li se jej druhá strana k svému prospěchu, má se za to, že záznam je spolehlivý.

§ 563

(1) Pokud v písemné formě právně jedná ten, kdo nemůže číst a psát, ale je schopen seznámit se s obsahem právního jednání pomocí přístrojů či speciálních pomůcek nebo prostřednictvím jiné osoby, kterou si zvolí, opatří listinu podpisem; není-li s to se podepsat, učiní namísto podpisu před alespoň dvěma svědky na listině rukou nebo jinak vlastní znamení, ke kterému jeden ze svědků připíše jméno jednajícího.

(2) O svědcích platí § 39 obdobně.

(3) Nelze-li postupovat podle odstavce 1, vyžaduje se k jednání osoby, která nemůže číst a psát, forma veřejné listiny. Taková forma se vyžaduje i tehdy, stanoví-li zákon, že projev vůle jednajícího musí být na listině napsán vlastní rukou. Je-li toho jednající schopen, připojí na zápis o svém právním jednání vlastní znamení.

§ 564

Vyžaduje-li zákon pro právní jednání určitou formu, lze obsah právního jednání změnit projevem vůle v téže nebo přísnější formě; vyžaduje-li tuto formu jen ujednání stran, lze obsah právního jednání změnit i v jiné formě, pokud to ujednání stran nevylučuje.

Oddíl 4

Soukromá listina a veřejná listina

Soukromá listina

§ 565

Je na každém, kdo se dovolává soukromé listiny, aby dokázal její pravost a správnost. Je-li soukromá listina použita proti osobě, která listinu zjevně podepsala, nebo proti jejímu dědici nebo proti tomu, kdo nabyl jmění při přeměně právnické osoby jako její právní nástupce, má se za to, že pravost a správnost listiny byla uznána.

§ 566

(1) Není-li soukromá listina podepsána, je na tom, kdo ji použil, aby dokázal, že pochází od osoby, o níž to tvrdí.

(2) Má se za to, že písemnosti týkající se právních skutečností, k nimž dochází při běžném provozu závodu, dokazují, dovolává-li se jich druhá strana k svému prospěchu, co je v listině obsaženo a že listina byla vystavena v době na ní uvedené; to platí i v případě, že listina nebyla podepsána.

Veřejná listina

§ 567

Veřejná listina je listina vydaná orgánem veřejné moci v mezích jeho pravomoci nebo listina, kterou za veřejnou listinu prohlásí zákon; to neplatí, pokud trpí takovými vadami, že se na ni hledí, jako by veřejnou listinou nebyla.

§ 568

(1) Je-li nějaká skutečnost potvrzena ve veřejné listině, zakládá to vůči každému plný důkaz o původu listiny od orgánu nebo osoby, které ji zřídily, o době pořízení listiny, jakož i o skutečnosti, o níž původce veřejné listiny potvrdil, že se za jeho přítomnosti udála nebo byla provedena, dokud není prokázán opak.

(2) Zachycuje-li veřejná listina projev vůle osoby při právním jednání a je-li jednajícím podepsána, zakládá to vůči každému plný důkaz o takovém projevu vůle. To platí i v případě, že byl podpis jednajícího nahrazen způsobem, který stanoví zákon.

§ 569

Byla-li veřejná listina pořízena, aby popřela dřívější veřejnou listinu o právním jednání mezi týmiž osobami, nabývá vůči třetím osobám účinky, byl-li její obsah zveřejněn ve veřejném seznamu, anebo byla-li třetí osobě předložena.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Obsah

Titulní strana

Vzor citace

Úvod

Seznam zkratek

Část I

Text občanského zákoníku č. 89/2012 Sb.

Část II

Judikatura

1. Všeobecná ustanovení o právním jednání

1.4. Zdánlivé právní jednání

2. Výklad právních jednání

4. Soukromá listina a veřejná listina

6. Neplatnost právních jednání

Část III

Přílohy