Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Maya Banks: Obejmi mě

Vydání první

Copyright © 2015 by Maya Banks

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1979. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Safe at Last vydaného nakladatelstvím Avon, an Imprint of HarperCollinsPublishers (USA), v roce 2015

Český překlad © 2015 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na obálce © 2015 Emil Křižka

Vazba © 2015 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0268-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0269-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Maya Banks

OBEJMI MĚ

(ukázka)

Třetí část série

V žáru bezpečí

1. kapitola

Zack Covington se třásl netrpělivostí, zatímco čekal na signál od velitele svého týmu. Netušil, co se ve sklepení McMansionu – sídla ne nepodobného tomu, jaké toužil postavit dívce, s níž chtěl kdysi strávit zbytek svého života – děje, ale věděl, že dobré to není. Někdy se zlo skrývalo i na zdánlivě přívětivých místech. Lidé si nepřipouštěli, že by se v jejich okolí mohlo dít něco strašného. Jak se jen mýlili.

Byla to pro něj tvrdá lekce. Pocházel z malého města na břehu jezera Kentucky Lake a vždy si myslel – stejně jako většina jeho obyvatel – že mezi nimi nemá zlo své místo. A Zack? Ten tomu věřil víc než kdo jiný, protože jeho otec byl náčelníkem policie. Vyrůstal s vědomím, že tátovou náplní práce je zajistit městu bezpečí.

Gracie ale zklamal. Všichni ji zklamali, a Zack především. Jeho otec odmítl využít svých pravomocí na někoho, kdo k nim ani nepatřil, a to otevřelo mezi ním a Zackem propast, kterou do dnešního dne nepřekonali.

A nikdy nepřekonají.

Zack si povzdechl, když tak přemítal nad majestátními domy, drahými auty, bazény ukrytými za vysokými ploty a pečlivě upravenými dvorky. Bohaté rodiny, které sídlily ve čtvrti chráněné bránami a špičkovou technikou, by byly vyděšené k smrti, kdyby věděly, jaké zlo se mezi nimi ukrývá. Ironií bylo, že tato čtvrť byla nedávno zvolena jako nejbezpečnější a nejoblíbenější čtvrť v oblasti Houstonu. Co víc, umístila se v prvních pěti v celém Texasu, a dokonce v první dvacítce z celých Spojených států. Takže ano, místní byli naprosto přesvědčeni, že tu jsou v bezpečí.

On ale věděl své. Uvnitř bylo dítě. Malá holčička. Tedy ne úplně malá, byla jen o dva roky mladší než jeho Gracie. Zatraceně. Tady ne. Ne teď. Teď nebyl čas na to, aby se zabýval minulostí. Navíc Gracie už těžko byla tou nádhernou nevinnou šestnáctiletou dívkou, kterou před více než deseti lety miloval. Teď jí bude dvacet osm.

Pokud je ještě vůbec naživu.

A už dávno nebyla „jeho“ Gracie. Nebyla pro něj ničím.

Tenkrát možná nebyl schopen zachránit svoji Gracie. Možná ji zklamal. Ale jen přes vlastní mrtvolu zklame i tuto mladou dívku, jež měla sny velké jako samo slunce. Ne když ji zklamali dva nejdůležitější lidé jejího života – nebo tedy dva lidé, kteří měli být nejdůležitějšími lidmi jejího života.

Alyssa Loftonová byla už v raném věku velmi slibnou baletkou, na což byla její matka náležitě hrdá. Alyssa se už ve školce účastnila recitálů a dosáhla prestiže jak na místní, tak na státní úrovni. Později, když nároky na její tréninky začaly příliš omezovat společenský život jejích rodičů, spadla Alyssa na žebříčku jejich priorit hodně hluboko.

Dokud se Alyssa nestala terčem výhrůžek.

Loftonovi měli pět dětí, Alyssa byla prostřední z nich, měla dva starší bratry a dvě mladší sestry. Když Howard Lofton zavolal do Devereauxovy bezpečnostní agentury, Zackovi se z něj udělalo špatně, protože toho muže nerozčílilo ani tak to, že je ohrožena bezpečnost jeho dcery, jako spíš skutečnost, že cílem výhrůžek není on sám. Že je jeho dcera očividně důležitější než on sám, byla pro jeho ego rána.

Byl to namyšlený, arogantní dobytek, kterého jeho děti vůbec nezajímaly. A jeho žena nebyla o nic lepší. Zack kdysi snil o životě, jaký ti dva měli – kdysi doufal, že takový bude mít. Snil o domě plném dětí a radosti. A přesto tyhle dva víc zajímalo jejich společenské postavení než jejich děti.

Najali chůvu, jež chodila na všechny sportovní události a taneční recitály a dávala dětem lásku a podporu, kterou jim měli dávat jejich rodiče. A teď byla mrtvá, zastřelená, protože se snažila chránit jedno z mladších Loftonových dětí poté, co do sálu, v němž se konal taneční recitál, vtrhli maskovaní lidé, odstřihli elektřinu a střelbou způsobili naprostý chaos.

A otec? Ten se jako podělanej zbabělec krčil za svojí ženou, zatímco chůva zachránila život jeho synovi. Už jen za to mu Zack toužil střelit kulku mezi oči.

Howard a Felicity Loftonovi tam navíc nepřišli, aby viděli zazářit svou dceru. Zúčastnili se jen proto, že na tomtéž recitálu vystupovala dcera generálního ředitele jiné těžařské společnosti. Howard byl uprostřed jednání o sloučení obou společností, protože se jeho konkurent chystal odejít do důchodu. Howard chtěl převzít jeho společnost a rozšířit tak svou „říši“. Ani se v sálu neposadili vedle svých dětí. Nechali chůvu, ať se o ně postará, a sami seděli vzadu a probírali obchodní záležitosti, zatímco jejich dcera vystupovala.

Cílem byla Alyssa. A tu měl na starosti Zack. Ne, měla ji na starost celá DBA, ale Zack byl nejblíž. V chaosu, který vypukl, mu do cesty vpadla hysterická ženská, schytala přitom kulku a Alyssu ve velmi profesionálně zorganizovaném útoku unesli.

Ti muži nebyli žádný amatéři a Zack se mohl jen domnívat, proč se někdo rozhodl unést dítě ropného magnáta, který proti tomu neučinil žádná bezpečnostní opatření. Pokud si o něm únosci něco zjistili a měli v úmyslu žádat výkupné, pak by jejich cílem měl být logicky jen právě Howard Lofton.

Ten by za svůj život vysolil jakoukoli částku. Ale za život svých dětí? I Zackovi byla na tuhle otázku jasná odpověď, a to se s tím mužem setkal jen krátce. Od první vteřiny jím opovrhoval, protože se Lofton jen váhavě vzdal části svých drahocenných peněz, aby zajistil své dceři bezpečí, a to jen proto, že „se to slušelo“. Přece jenom by lidem neuniklo, že jako otec ignoroval výhrůžky namířené na jeho dítě, a ego Howarda Loftona bylo velké jako stát, v kterém žil.

Čekáním už tady promarnil až moc času, a když se v jeho sluchátku dál nic neozývalo, ztratil Zack i poslední zbytky trpělivosti. K čertu s tím. Půjde dovnitř. Loftonovým byla možná jejich dcera ukradená, ale Zackovi ne. Nebude tu sedět se založenýma rukama, když každá vteřina mohla rozhodovat o životě a smrti.

Pokradmu nakoukl do okna pokoje pro hosty. DBA získala plány domu – koneckonců tohle byla satelitní čtvrť, domy tu byly jeden jako druhý. Potichu objel nožem okno po celé jeho spodní straně až k pantům. Až když mohl okno povytáhnout, aniž by při tom vydal sebemenší zvuk, zašeptal do vysílačky: „Jsem uvnitř.“

Nadávek Danea si nevšímal, zaslechl jen, jak Eliza zabručela: „No konečně.“ Capshaw a Renfro mlčeli.

Zack vklouzl do ložnice a rychle vytáhl pistoli. Nasadil na ni tlumič a popadl dýmovnici. Plán domu znal jako své boty, studoval ho tak dlouho, dokud si ho nesmazatelně nevtiskl do paměti.

V domě bylo přítmí, když vyšel z ložnice, ale odněkud před ním se ozývaly zvuky televize. Jeho kolegové zajistí přední část domu. Mířil nízko před sebe, soustředil se na svůj cíl.

Koutkem oka zahlédl stín. Okamžitě se přitiskl ke zdi, právě když se zpoza rohu vynořil muž a vydal se přímo k Zackovi. Zběžný pohled Zackovi prozradil, že o obyvatele domu se nejedná. Muž měl na sobě maskáčové kalhoty a černé triko, na rameni podpažní pouzdro s pistolí a v pouzdře u pasu zasunutých několik nožů. Co sakra chtějí tihle sráči dělat s čtrnáctiletou holkou? Chtěli ji snad prodat na trhu s bílým masem? A jestli jo, proč zrovna tuhle jedinou? Na recitálu byly víc než dvě desítky dalších dívek ve věku od osmi do osmnácti let. V chaosu, který nastal, klidně mohli unést i další.

Zack zvedl a namířil pistoli v okamžiku, kdy si ho muž všiml a udělal totéž. Ale Zack měl na své straně moment překvapení. Ticho prolomil jen tupý zvuk dopadu mrtvého těla na zem.

„Jednoho jsem dostal,“ oznámil Zack tiše do vysílačky. „Tihle chlapi jsou trénovaní. Hlídejte si záda.“

„Zatraceně, Zacku,“ sykl Beau. „Počkej na posily.“

„Na to Alyssa možná nemá čas,“ odsekl Zack a vydal se ke schodišti na konci chodby.

Zastavil se na vrcholku schodů a zadíval se do přízemí. Napínal uši, jestli nezaslechne sebemenší zvuk, který by prozrazoval, že jde někdo nahoru. Co uslyšel, ho zamrazilo až v morku kostí.

Tiché vzlykání. Zvuk plný bolesti a zoufalství. Zlomil mu srdce.

Odolal nutkání vrhnout se bezhlavě ze schodů. Přinutil se je sejít pomalu, jeden krok po druhém, nevydával při tom sebemenší zvuk, přestože ho všechny jeho instinkty ponoukaly, aby se rozběhl tím směrem a sejmul všechny ty sráče, kteří unesli nevinnou holku a ublížili jí.

U paty schodiště se zastavil. Schody končily u zdi, takže by Zack musel vyhlédnout za roh, aby se mohl podívat do místnosti, v které drželi Alyssu a odkud se ozývaly tiché vzlyky.

Nemohl tam hodit dýmovnici, to by mělo na Alyssu katastrofický dopad. Jakmile by její únosci pochopili, že tu nejsou sami, zabili by ji. Pokud jsou tak trénovaní, jak Zack odhadoval, tak s dýmovnicemi už zkušenosti měli – a byli vycvičení tak, aby se dokázali bránit i v místnosti plné kouře. Anebo aby dokázali sejmout své nepřátele.

Tiše se nadechl, do levé ruky uchopil nůž a v pravačce pevně sevřel pažbu pistole. Prstem jen lehce přejel po spoušti. Pohled, který ho přivítal, bude mít před očima až do konce svých dní.

U cihlového krbu se krčila Alyssa, zkrvavená, zmlácená, pobledlá šokem, s očima plnýma bolesti a slz. Jako by se ocitl ve středověkém hororu.

Nejhorší ale bylo, když spatřil, kdo ji mučí.

Zack se nepohnul. Ani nedýchal a jen se modlil, aby nevyplašil svou přítomností dívku, která držela Alysse u krku nůž a mohla jí tak snadno podříznout hrdlo.

„Proč mi to děláš, Lano?“ zašeptala Alyssa. Dusila se slzami, zatímco otupěle vzhlížela ke své věznitelce. „Myslela jsem, že jsme kamarádky!“

„Protože když zmizíš, budu nejlepší já. Ne ty,“ zasyčela puberťačka. „To bylo v jednom kuse jenom ty, ty, ty. Už mám dost toho, jak musím pořád poslouchat, jak je Alyssa skvělá. Jak je talentovaná. Jaká hvězda z tebe bude. Co všichni říkají o mně? Já jsem vždycky ta druhá. Vždycky až za tebou. A teď budu hvězda já a na tebe si už nikdo ani nevzpomene.“

Ježíši. Zack tu holku poznával. Vystupovala těsně před Alyssou. Bylo poznat, že má talent, ale jakmile se na pódiu objevila Alyssa, bylo stejně tak jasné, že ta druhá dívka na ni ani zdaleka nemá.

V hlasu její rivalky bylo slyšet, jak silnou nenávist k Alysse cítí. Ze zlomyslného triumfálního tónu jejího hlasu se Zackovi dělalo špatně. Po Alyssině krku stekl tenký pramínek krve. Tiše vykřikla, víc strachem a děsem než bolestí.

Ještě děsivější na té situaci byl fakt, že ta dívka nemohla tohle celé zorganizovat sama. Určitě by sama nevěděla, jak kontaktovat muže vytrénované k takové akci. Což znamenalo, že její rodiče moc dobře věděli, co se ve sklepě jejich domu děje, a nejspíš to celé měli také na svědomí.

Zack musel jednat rychle. Uměl číst v lidech a ani na vteřinu nepochyboval, že když okamžitě něco neudělá, závistivá dívka Alyssu brzy zabije. Netoužil zabít dospívající dívku, ještě dítě – jenže tohle žádné dítě nebylo. Byla to chladnokrevná psychopatka, která se neštítila zbavit se někoho, v kom viděla svou konkurenci.

A pak bylo rozhodnuto za něj, když Alyssa vzhlédla, zadívala se za záda své věznitelky a prozradila ho, když poplašeně vytřeštila oči. Díkybohu dívka sklonila nůž a odvrátila se. Možná si myslela, že přišel některý z těch, kdo Alyssu unesli. Jakmile ho ale spatřila, znovu zvedla nůž a ve tváři se jí objevila taková krutost, až ho zamrazilo. Když se rychle otočila, bylo jasné, že chce nůž zabořit Alysse do hrudi.

Všechno se to stalo ve zlomku vteřiny, a přesto jako by to celé viděl ve zpomaleném záběru.

Alyssa zavřeštěla a vrhla se do strany, aby se vyhnula ostří nože. Zack vypálil a trefil Lanu tam, kam chtěl, do paže těsně nad zápěstím. Lana upustila nůž a vykřikla stejně jako předtím Alyssa, přesto ji bolest ze střelného poranění neodradila od toho, aby dokonala svou pomstu.

Vrhla se na Alyssu, škrábala ji do obličeje jednou rukou, zatímco jí ta poraněná visela podél těla.

Zatraceně!

Zack se vrhl k nim, popadl tu rozzuřenou holku za vlasy a odtrhl ji od Alyssy. Z mikrofonu v uchu slyšel dva hlasy, které žádaly, ať jim okamžitě hlásí, co se děje. Nevšímal si jich a soustředil se na to, aby ochránil Alyssu, kdyby po schodech sešel někdo, kdo nepatřil k jeho lidem.

„Zabiju tě!“ vřeštěla Lana tentokrát na Zacka.

A pak z ní najednou její vztek jako by opadl a jen po Alysse hodila vítězným, zlomyslným pohledem.

„Stejně jdete pozdě,“ prohlásila škodolibě.

Zack se nezdržoval uvažováním nad tím, co tím ta šílená holka myslí. Postrčil ji ke křeslu a nezraněnou ruku jí připoutal k područce. Tentokrát to byla ona, kdo svou reakcí prozradil, že někdo přichází. V jejích očích se objevil pocit úlevy. Zack se okamžitě sklonil, převalil se k Alysse a zakryl ji svým tělem, aby ji tak ochránil před jakoukoli hrozbou.

Zvedl zbraň, a když spatřil muže, který byl oblečený a vyzbrojený stejně jako ten, kterého sejmul o patro výš, nezaváhal. Neměl čas zamířit tak, aby muže zabil, kulka se tak útočníkovi zaryla do stehna. Podle proudu krve, která se z rány vyvalila, když muž klesl k zemi, bylo Zackovi jasné, že mu pravděpodobně zasáhl stehenní tepnu. Muž zřejmě vykrvácí za několik vteřin.

Přesto to Zack nechtěl riskovat. Zamířil a druhou kulku vpálil muži do krku.

„Do hajzlu, kde je kurva někdo?“ zařval do vysílačky. Ptal se na svoje kolegy. „Alyssa je ve sklepě, dva únosci jsou mrtví. Co kdyby se mi tu s tím někdo obtěžoval pomoct?“

„No, kdybys chvíli počkal, tak by ses posil dočkal,“ odvětil suše Dane.

„Kdybych čekal ještě chvíli, Alyssa by teď už byla mrtvá,“ odsekl Zack.

„Vyčistili jsme přízemí,“ ozvala se Eliza. „Jsme na cestě. Zacku, tohle je sakra prekérka.“

„A to nevíš ani polovinu,“ odtušil Zack chmurně.

Spokojený s tím, že ho už nečekají žádná další nepříjemná překvapení, se Zack zvedl a klíčem, který ležel na stolku několik kroků od něj, odemkl Alysse pouta na zápěstí. Jakmile byla volná, vrhla se mu do náruče a rozplakala se. Zavřel oči, položil jí jednu dlaň na týl a něžně ji hladil po vlasech.

„Už je po všem, holčičko. Jsi v bezpečí. Všechno už je v pořádku.“

„Ne, to není,“ vzlykala. „Už nikdy to nebude v pořádku.“

Tiskla se k němu. Z jejího zármutku se Zackovi svíralo hrdlo. Svět byl plný zvrácených psychopatů, ale dnešek ho opravdu zaskočil. Že by někdo tak mladý mohl být tak zlý a… vyšinutý. Nenacházel slova.

„Můžeš vstát, nebo tě mám nést?“ zeptal se Zack tichým, uklidňujícím tónem. „Jak moc jsi zraněná?“

Jeho otázka ji rozeštkala ještě víc. Její pláč byl tak plný beznaděje, až se celý třásl vztekem, že nevinnost té dívky byla tak brutálně zničena. Nic ho ale nepřipravilo na její odpověď.

„Zlomila mi kolena,“ štkala Alyssa. „Udělala to, abych už nikdy nemohla tančit. Tanec byl to jediné, co jsem kdy měla, a teď je to pryč. Byla to moje kamarádka. Chodily jsme spolu do třídy, na stejnou uměleckou akademii. Bože můj. Co když už nikdy nebudu chodit?“

Zack šokem ztuhl. Tak něžně, jak jen mohl, přestože se celý třásl zuřivostí, se odtáhl, aby si mohl prohlédnout její nohy. Ještě je neviděl. Soustředil se na Lanu a nůž, který držela, a na strach v Alyssiných očích.

A co spatřil, ho vyděsilo.

Trikot, který měla na sobě při recitálu, byl potrhaný a zkrvavený, vzdutý masivním otokem způsobeným poraněním kolenních jamek. Ještě nikdy nebyl ničím takhle znechucený. Ne ode dne, kdy…

Potřásl hlavou, nechtěl teď myslet na minulost. Před ním seděla dívka, která ho teď potřebovala. Jen on stál mezi ní a smrtí. A pro ni se tak zničující zranění rovnalo smrti.

Opatrně vklouzl jednou paží pod její stehna, druhou ji objal kolem zad a uchopil pod podpažím.

„Tohle bude bolet, broučku, ale musím tě dostat do nemocnice, kde už budeš v bezpečí. Možná nebude to zranění tak zlé, jak se bojíš.“

V jejích pláčem napuchlých očích spatřil pochyby a zoufalství, pevně ale stiskla rty a opřela se o něj. Nevydala ani hlásku, když ji zvedl a pronesl kolem Lany, která tam stále seděla připoutaná ke křeslu.

„A co já?“ vřeštěla Lana. „Střelils mě!“

Zack se k ní chladně otočil, dával si pozor, aby měl Alyssinu hlavu dál položenou pod bradou s tváří zabořenou do jeho krku, aby už ani na vteřinu nezahlédla svou mučitelku.

„Tak mě žaluj,“ zavrčel.

2. kapitola

Zack si poposedl na nepohodlné stoličce v baru, který se dal nejlépe popsat jako pajzl a který se nacházel několik bloků od jeho bytu. Sem chodil, když potřeboval uniknout, protože tady ho nikdo neznal. Přestože tu sedával docela pravidelně, hleděl si vždycky svého, nikdy s nikým nemluvil a už vůbec sem nechodil balit ženské na jednu noc. Bylo to jenom místo, kam zašel vypustit páru po zvlášť náročných akcích nebo když ho začaly znovu pronásledovat myšlenky na jeho minulost navzdory veškeré snaze na ni zapomenout.

A v tomhle případě to byla dvojitá nálož.

Ta zakázka vyvolala mnoho bolestivých vzpomínek, na které nepomyslel dost dlouho na to, aby na sebe začal být hrdý. Dokonce už si začal myslet, že to nejhorší má za sebou. Že se přes to konečně přenesl. Konečně to nechal být a přijal to. Přijal, že život, jaký si plánoval – život, o jakém snil – se nikdy nestane skutečností a že je na čase, aby se soustředil na nový sen. Aby si našel nový cíl. Jinak se už navěky může rozloučit s byť jen zdáním štěstí a spokojeným, naplněným životem.

Jo, když se to vezme takhle, nebylo potřeba nijak závratné inteligence, aby mu bylo jasné, že se dlouho, předlouho nechával ovládat něčím, co nemohl nijak ovlivnit. Bylo na čase na to už kurva zapomenout a hodit to za hlavu.

„Ahoj,“ přerušil litanii nad jeho životem tichý hlas.

Vděčně se za ním otočil. Ulevilo se mu, že někdo přerušil řetězec jeho myšlenek, přestože jindy dával přednost tomu, aby ho tu nikdo nevyrušoval. Kdykoli sem šel, spoléhal se na to, že si ho tu nikdo nebude všímat, protože si tu všichni vždycky hleděli svého.

Usmál se, když spatřil Tonyu, sestru z nemocnice, kam dnes večer odvezli Alyssu. Pracovala na pohotovosti, a právě tam se s ní Zack, stejně jako několik dalších agentů DBA, seznámil. Nebylo až tak neobvyklé, že se lidé od DBA pravidelně objevovali na pohotovosti. Občas přivezli zraněného kolegu nebo někoho, kdo utrpěl zranění při výkonu jejich práce. Jako tomu bylo u Alyssy.

„Drsná noc, co?“ poznamenala tiše Tonya a sjela Zacka pohledem, jako by se nad ním vznášela neonová cedule oznamující do daleka jeho vnitřní boj.

Zack si povzdechl a dopil zbytek piva. Prázdnou láhev postavil na bar a mávl na barmana s žádostí o další.

„Jo, na hovno. Budeš pít?“

Tonya se posadila na stoličku vedle něj, opřela se koleny o bar a kabelku si položila do klína. „Dám si, co máš ty.“

Zack zvedl ruku, aby znovu upoutal pozornost barmana, a ukázal dva prsty.

„Tu dívku jsem neměla na starosti, ale mluvilo se o ní na celém oddělení,“ prohlásila Tonya a tvář se jí zkrabatila soucitem. „Jestli o tom nechceš mluvit, tak nemusíš, ale je pravda, že jí to udělala její kamarádka, protože Alyssa byla lepší tanečnice než ona?“

Table of Contents

copyright

titul

1. kapitola

2. kapitola