Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

J. R. Ward: Králové bourbonu

Vydání první

Copyright © Love Conquers All, Inc., 2015

This edition published by arrangement with NAL Signet, an imprint

of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part

in any form.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1981. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Bourbon Kings vydaného

nakladatelstvím New American Library, a division of Penguin Group (USA) LLC, New York v roce 2015

Český překlad © 2015 Jiřina Stárková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2015 Emil Křižka

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0274-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0275-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

J. R. Ward

KRÁLOVÉ

BOURBONU

(ukázka)

První část série

Králové bourbonu

Mému milovanému jižanskému džentlmenovi,

Johnu Nevilleovi Blakemoreovi III.,

bez něhož by se tato kniha ani spousta dalších věcí

nikdy nezrealizovala.

Jste srdečně zváni

na slavnostní brunch

pořádaný v sobotu 4. května

v 10:00 hod.

v Easterly

při příležitosti

139. ročníku rovinného dostihu

Charlemontské Derby

Odpovídejte, prosím,

na následující e-mail:

NewarkHarris@gmail.com

Jedna

Charlemont, Kentucky

Nad líným proudem řeky Ohio visel závoj řídké mlhy a stromy podél Říční cesty na charlemontské straně zářily tolika odstíny svěží zeleně, že rozlišení jednotlivých barev vyžadovalo bezmála šestý smysl. Polojasná obloha nad jarní krajinou byla mléčně modrá – například na severu Spojených států je takové nebe běžně k vidění jen v červenci – a teplota se už v půl osmé ráno blížila k třiadvaceti stupňům.

Začínal první májový týden – sedm nejslavnostnějších dní v kalendáři, jež svým významem předčí Štědrý den, Den nezávislosti i Silvestr.

V sobotu se totiž koná sto třicátý devátý ročník tradičních rovinných dostihů, věhlasného Derby.

Což znamená, že celé Kentucky zachvátí plnokrevné závodní šílenství.

Lizzie Kingová se blížila k známé odbočce poháněná štědrou dávkou adrenalinu, který jí koluje v žilách už dobré tři týdny a který na základě minulých zkušeností neopadne dřív než po sobotním velkém úklidu. Ještě štěstí, že jako obvykle jede opačným směrem než kolona valící se do centra města – a nadto má slušný čas. Jak cesta tam, tak zpátky jí trvá čtyřicet minut, ovšem neprobíhá ve stylu neprůstřelné dopravní zácpy či ustavičného popojíždění jako v New York City, Bostonu nebo Los Angeles. To by při současném duševním rozpoložení odnesla v nejlepším případě třeskutou bolestí hlavy. Nic takového. Cestou do práce projíždí plných osmadvacet minut venkovskou krajinou sousední Indiany, dalších šest minut jí trvá přejezd mostu, několikrát se zdrží na komplexu nadjezdů a podjezdů a v závěru ji čeká slabá desetiminutovka „proti proudu“ podél řeky.

Někdy měla dojem, že stejným směrem jezdí jen ostatní členové personálu, kteří jsou tak jako ona zaměstnaní v Easterly.

Ach, ano, panství Easterly…

Rodinné sídlo Bradfordových, krátce RSB, jak bývá označeno všechno dodávané zboží i zásilky DHL, stojí na nejvyšším kopci v charlemontské městské oblasti, rozkládá se na ploše bezmála dvou tisíc čtverečních metrů a tvoří ho hlavní budova, tři zahrady a dva bazény a jeho chloubou je třistašedesátistupňový výhled na sousední okres Washington. Na pozemku je navíc dvanáct přízemních obydlí pro služebnictvo, deset menších samostatných budov, jedna plně soběstačná farma, administrativní centrum vzniklé přestavbou dvaceti koňských stájí a devítijamkové golfové hřiště.

Samo sebou osvětlené. Kdyby se někomu zachtělo zdokonalovat krátké údery v jednu po půlnoci.

Lizzie se doslechla, že obrovská parcela připadla rodině v roce 1778 poté, co se první z klanu Bradfordů odebral z Pensylvánie na jih – v doprovodu tehdy slovutného plukovníka George Rogerse Clarka – a do vínku rodícího se státu přispěl jak svou ctižádostí, tak tradicí výroby bourbonské whisky. Po rychloposunu o dvě stě padesát let vpřed můžeme z úpatí kopce obdivovat federální budovu o velikosti městyse se dvěma sty sedmdesáti zaměstnanci, kteří na pozemcích s veškerým příslušenstvím pracují na plný či částečný úvazek – přičemž všichni do jednoho dodržují feudální řád i přísný kastovní systém jako vystřižený ze seriálu Panství Downton.

I když… rutinní pravidla hraběnky z Granthamu jsou podstatně pokrokovější.

Daleko výstižnější je srovnání s obdobím Viléma Dobyvatele.

A tak když se členka personálu zamiluje do jednoho ze synáčků pána domu, přestože je vrchní zahradnicí, odbornicí s národní reputací a absolventkou katedry krajinné architektury na Cornellově univerzitě – a nejedná se o filmovou zápletku volně inspirovanou hypotetickým příběhem ze života –, je to jednoduše nepřijatelné.

Sabrina bez happy-endu, přátelé.

Aby na to zbytečně moc nemyslela, Lizzie si pustila autorádio. Její Toyota Yaris má reproduktory jako domeček pro panenky, přesněji malé kruhy vestavěné do dveří, z nichž měla dunět hudba, ale naneštěstí slouží jen pro ozdobu. Až na to, že dnešní pravidelné vysílání veřejného rozhlasu jaksi nedokázalo zahnat nevítané –

Kvílení záchranky za jejími zády rychle sílilo a záhy přehlušilo štěbetání moderátorky zpravodajství BBC. Lizzie přibrzdila, sjela do odstavného pruhu, a jakmile ji siréna i blikající světla minuly, vrátila se na vozovku, zdolala ladný dlouhý ohyb silnice i řeky… a otevřelo se před ní panorama rozlehlého bílého sídla tyčícího se vysoko proti obloze a korunovaného svatozáří vycházejícího slunce, jež se prozatím pokorně krčilo za majestátní, symetricky uspořádanou stavbou.

Lizzie vyrůstala v jabloňovém sadu v Plattsburghu ve státě New York.

Na co, sakra, myslela před těmi dvěma lety, kdy si pustila k tělu nejmladšího syna svých zaměstnavatelů, Lanea Baldwinea?

A proč po tak dlouhé době pořád žasne nad nepatřičnostmi jejich „vztahu“?

Jako by byla první ženská, kterou oblbnul a svedl –

Svraštila čelo a naklonila se přes volant.

Záchranka, která se před chviličkou prohnala kolem ní, teď stoupala po úbočí kopce k rozlehlému domu javorovou alejí, žíhanou poblikávajícími červenými a bílými světly střešních reflektorů.

„Proboha,“ vydechla.

A modlila se, aby sanitka nejela na pomoc tomu, kdo jí okamžitě vytanul na mysli.

Ne. Takovou smůlu mít nemůže…

Měla by se stydět, že v první řadě myslí na sebe, místo na zdraví toho, kdo se zranil nebo těžce onemocněl nebo, nedej bože, zemřel.

Minula tepanou bránu s rodinným znakem, která se právě zavírala, a po třech stech metrech odbočila doprava.

Coby zaměstnankyně dbala přísného příkazu používat obslužný příjezd. Bez výhrad, bez výjimek.

Protože k domu se nesmí přiblížit žádné vozidlo pořízené za míň než za sto tisíc dolarů –

Kruci, začínám být nezdravě podrážděná, napadlo ji rozladěně. Rozhodla se, že po Derby si vezme dovolenou, než si všichni začnou myslet, že je v klimakteriu o dvacet let dřív, než by měla.

Když vyrazila po silnici lemující patu kopce, dýchavičný motor pod kapotou toyoty se roztúroval. Cesta vedla podél pole se zkypřenou a urovnanou půdou, připravenou k výsevu kukuřice; pak kolem výstavních zahrad s prvními rozkvetlými letničkami a trvalkami a poupaty pivoněk buclatými jako softballové míče a ne tmavšími než ruměnec na tváři naivní patnáctky. Následovaly skleníky s orchidejemi a ovocné školky, hospodářské budovy s farmou a zemědělskými stroji a konečně řada přízemních domků ve stylu padesátých let, se dvěma až třemi místnostmi, zhruba stejně pestrými jako sáčky s moukou a cukrem na kuchyňském pultu.

Zastavila na parkovišti pro personál a vyskočila z auta. Chladicí tašku s občerstvením, sluneční brýle i klobouk nechala na sedadle.

Doklusala k hlavní budově správy a otevřenými vraty vběhla do haly prosycené pachem benzinu a nafty, za níž byla kancelář vrchního správce Garyho McAdamse. Kouřová skla byla dostatečně průsvitná, aby poznala, že se uvnitř svítí a někdo se tam pohybuje.

S klepáním se nezdržovala. Rozrazila tenké překližkové dveře, zevnitř ozdobené kalendářem s polonahými krasavicemi. „Gary –“

Dvaašedesátiletý muž právě pokládal svou obrovskou tlapou telefon, v dohněda opáleném obličeji připomínajícím vyschlou kůru stromu neobvykle vážný výraz, jaký u něj dosud neviděla. Když se na ni zadíval přes neuspořádaný pracovní stůl, věděla, o koho jde, dřív než vyslovil jméno dotyčné osoby.

Zakryla si oči dlaněmi a ztěžka se opřela o zárubeň dveří.

S rodinou pochopitelně hluboce soucítila, tragickou událost však nedokázala nevnímat z osobní perspektivy. Sevřely se jí útroby.

Muž, kterého už v životě nechce vidět… se vrací domů.

Klidně může začít odpočítávat vteřiny.

New York, New York

„Nedělej drahoty… Já vím, že mě chceš.“

Jonathan Tulane Baldwine vyhlédl zpoza klenutého boku, který se ocitl v těsné blízkosti jeho hromádky pokerových karet. „Sázejte, mládenci.“

„Mluvím s tebou.“ Nad vějířem karet v jeho ruce se objevila spoře zakrytá, očividně umělá ňadra. „Nazdárek.“

Nejvyšší čas předstírat o něco hluboký zájem, pomyslel si Lane. O cokoli. Smůla, že tenhle jednopokojový byt v mezaninu v centru města je zařízený v poněkud nezáživném staromládeneckém stylu. A jaký má smysl pozorně sledovat „pokerové“ tváře těch, co zbyli z osmi maníků, s nimiž před osmi hodinami zahajoval noční tah? Vyšlo najevo, že žádný nemá na víc než jakž takž udržet krok s vysokými sázkami.

Dešifrovat jejich hlášky, byť jen v rámci únikové strategie, už mu vážně nestálo za námahu.

„Nazdááárek –“

„Vzdej to, zlato, nemá zájem,“ zabručel někdo.

„O mě mají zájem všichni.“

„On ne.“ Jeff Stern, jeho hostitel a spolubydlící, hodil na stůl žetony v hodnotě tisíc dolarů. „Mám pravdu, Lane?“

„Ty jsi buzík? On je buzík?“

Lane zařadil srdcovou královnu vedle krále téže barvy. Ke královně přemístil žolíka. Měl chuť srazit mluvící silikonová prsa na podlahu. „Dva z vás nevsadili.“

„Já končím, Baldwine. Na můj vkus to ženete moc vysoko.“

„Já jdu do toho – pokud mi někdo půjčí litr.“

Jeff se zadíval přes stůl potažený zeleným plátnem a usmál se. „Takže zase jen my dva, Baldwine.“

„Bude mi ctí tě oškubat.“ Lane srovnal karty do těsného vějíře. „Sázej –“

Žena se zase sklonila nad stůl. „Zbožňuju tvůj jižanskej přízvuk.“

Jeff přimhouřil oči za brýlemi s průhlednou obroučkou. „Zařaď zpátečku, děvenko.“

„Nejsem blb-bá,“ zablekotala. „Vím, kdo to je a jaký má prachy. Pilu… piju tvůj bourbon –“

Lane se opřel a oslovil ňoumu, který rozvernou společnici přivedl. „Myslíš to vážně, Bille?“

„Jo. Balím to.“ Chlapík, který si chtěl půjčit tisíc dolarů, vstal. „Stejně už svítá. Jdeme.“

„Ale já tady chci zůstat –“

„Ani omylem. Už máš dost.“ Bill popadl nánu s přefouknutým sebevědomím za paži a odvedl ji ke dveřím. „Hodím tě domů. A on není ten, za koho ho máš. Tak zatím, vy gaunerové.“

„Je to on. Viděla jsem ho v čapo… časo–“

Než se za dvojicí zavřely dveře, zvedl se i muž, který byl zřejmě na dně. „Taky mizím. Příště mi připomeňte, abych s vámi dvěma už nikdy nehrál.“

„Na mě nespoléhej.“ Jeff zvedl ruku. „Vyřiď pozdrav své drahé polovičce.“

„Můžeš ji pozdravit osobně, až přijdeš na seder.“

„Už zase?“

„Každou sobotu. A jestli se ti to nelíbí, tak proč k nám pořád lezeš?“

„Kvůli žvanci gratis, Morty. Proto.“

„Že bys to zrovna ty potřeboval…“

Nato osaměli. S pokerovými žetony za dvě stě padesát tisíc dolarů, dvěma sadami karet, popelníkem plným nedopalků – a bez přitroublých dívek v obecenstvu.

„Jsi na řadě,“ řekl Lane.

„Mám pocit, že si ji chce vzít,“ zabručel Jeff a hodil doprostřed stolu další žetony. „Totiž Billy. Přihazuju dvacet tisíc.“

„V tom případě by měl jít ke cvokaři.“ Lane vyrovnal příhoz svého přítele z někdejšího studentského klubu a sázku zdvojnásobil. „Ubožáci. Oba dva.“

Jeff sklopil ruku s kartami. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Ale na nic složitýho. Jsem namol.“

„Máš je rád?“

„Žetony?“ Opodál začal vyzvánět mobilní telefon. „Jo. A moc. Tak kdybys laskavě použil ještě pár těch svých –“

„Ne. Ženský.“

Lane povytáhl obočí. „Prosím?“

Jeho dávný přítel opřel loket o plátno a naklonil se nad něj. Kravatu si sundal už na začátku hry a kdysi naškrobenou, jako sníh bílou košili měl upravenou do střihu trika s krátkým rukávem. „Slyšels dobře. Hele, vím, že mi do toho nic není, ale… Jak už je to dlouho, cos přijel? Dva roky? Bydlíš u mě na gauči, do práce nechodíš – a vzhledem k tvému zázemí to chápu. Ale za ženskýma nechodíš, nemáš –“

„Přestaň mudrovat, Jeffe.“

„Myslím to vážně.“

„Tak přihazuj.“

Telefon ztichl. Na rozdíl od jeho kámoše. „Na univerzitě to bylo jiný kafe. Od té doby se mohlo leccos změnit.“

„Zřejmě ne, když jsem pořád u tebe na gauči…“

„Co se stalo, chlape?“

„Natáhl jsem brka, zatímco jsem čekal, až přihodíš nebo to zabalíš.“

Jeff něco polohlasně zahučel, postavil komínek z červených a modrých žetonů a hodil je do středu stolu. „Dalších dvacet.“

„To by šlo.“ Mobil se znovu ohlásil. „Rovnám. A padesát navrch. Abys držel klapačku.“

„Víš, co děláš?“

„Když tě chci umlčet? Jo.“

„Když zkoušíš agresivní taktiku na akciového investora. Fráze mají něco do sebe: jsem hamoun a machr přes čísla. Na rozdíl od lidí jako ty.“

„Lidí jako já?“

„Lidi jako vy, Bradfordovi, neumí vydělávat peníze. Ty ses je naučil utrácet. Ovšem vy jste jiní než většina diletantů. Tvoje rodina má zdroj příjmů – i když právě ten ti brání, aby ses něco naučil. Nejsem si jistý, jestli je to z dlouhodobého hlediska co k čemu.“

V duchu si připomněl, proč přede dvěma lety konečně odjel z Charlemontu. Nadobro. „Ujišťuju tě, že jsem se naučil dost.“

„A ještě k tomu jsi zatrpklý.“

„Nudíš mě. Nebo mám snad řvát smíchy?“

„Proč nejezdíš domů na Vánoce? Na Díkůvzdání nebo na Velikonoce?“

Lane složil karty a položil je lícem na plátno. „Nevěřím ani na Santa Clause, ani na velikonočního zajíčka. A krocan je zatracenej přežitek. Co tě žere?“

Neměl se na to ptát. Zvlášť ne po noci strávené s pokerem a alkoholem. A už vůbec ne s chlapem, jako je Stern, který je ze zásady absolutně upřímný.

„Nelíbí se mi, že jsi tak osamělý.“

„Děláš si srandu –“

„Ruku na srdce. Jsem tvůj nejstarší kámoš, je to tak? Když ti to nepovím já, tak kdo? A nevyjížděj na mě. Za věčného spolubydlícího sis vybral mě, newyorskýho Žida, ne jednoho z tisícovky těch, co s tebou chodili na tu směšnou jižanskou univerzitu. Tak si laskavě trhni.“

„Budeme pokračovat ve hře, nebo ne?“

Jeff přimhouřil inteligentní oči. „Jen do toho.“

„Docela vážně přemýšlím o tom, že bych se přesunul do kvartýru k Wedgeovi nebo Chenowethovi.“

„Cha! Ani s jedním z nich nevydržíš dýl než jeden den. Pokud ovšem nejsi namol – což jsi mimochodem už tři a půl měsíce v kuse. A to je další věc, která mi vadí.“

„Tak už sázej, proboha.“

„Proč –“

Když se mobil rozezněl potřetí, Lane vstal a přešel místnost. Na baru vedle jeho peněženky chladně zářil displej. Ani se neobtěžoval zjistit, kdo mu volá.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Pozvánka

Jedna