JINDŘICH MALŠÍNSKÝ

KOHO V NOCI NEPOTKÁTE

2015

Ukázka z elektronické knihy

VĚNUJI ÚSPĚŠNÉMU JIHOČESKÉMU PODNIKATELI LUBOMÍRU SOKOLÍKOVI & synové.

NEPOTKÁTE JE V NOCI

NEPOTKÁTE JE ANI VE DNE

A PŘECE ŽILI, ŽIJÍ A BUDOU ŽÍT

S NÁMI, VEDLE NÁS

JENOM SE JINAK JMENUJÍ

POVÍDKY Z RUKÁVU

Ó ŽENY, ŽENY

Bůh stvořil muže, a pak si řekl, že to dokáže znovu a lépe a stvořil Evu.

Adela Rogers

Stvořitel si po pěti dnech otřel z čela pot, dal na zem plenu a sedl si do příjemného chládku jabloně s krásnými granátovými jablky. Pochválil se za všechno, co za těch několik dnů stihl udělat a zdříml si. Probudil ho až křik Adama, který se snažil napodobit hlasy některých zvířat, která pobíhala kolem a cenila ostré špičáky.

„Adame, neprovokuj je, sedni si někde na zadek a nezlob,“ napomenul ho vlídně pán Bůh. Po chvíli vstal, protáhl se, podíval se na Adama, zakroutil nevěřícně hlavou a jal se tvořit Evu. Když byl s prací téměř u konce, poodstoupil, dlouho se na svůj výtvor díval a šel si dát panáka. Znova přistoupil k započatému dílu, tu něco ubral, tam zase přidal, ale pořád se mu něco nelíbilo.

„Pane Bože, nechci ti radit, ale měl bys na hrudi mé budoucí partnerky přidat a čím víc tím líp,“ radil stvořiteli Adam.

„Víš co, Adame, trhni si nohou. Jak se na tebe dívám, tak vím, na co myslíš, nestydo jeden! Vezmi si kosu a jdi posekat rajskou zahradu,“ a vykázal ho ze své blízkosti.

„Možná je na tom něco pravdy. Chlapec není hloupý, konec konců je to moje dílo. Mohl jsem si s ním dát víc práce, ale chtěl jsem to mít za sebou. Práce kvapná, málo platná. Teď si dám na Evě víc záležet.“

A pán Bůh opravoval, uštipoval a přidával, hladil a uhlazoval a výtvor se mu začínal líbit.

„Pojď sem, synu,“ zavolal na Adama. „Co tomu říkáš teď?“

„Pane Bože, nechci ti lichotit, ale vypadá velice sexy. Můžeš být spokojený.“

„Taky si myslím. A kdyby se přece jen vloudila chybička, jistě se někdy najde někdo, kdo ji opraví. Podle módy někde ubere, někde přidá, zkrátka v mém započatém díle bude pokračovat. A já se na to shůry s úsměvem budu dívat a litovat, že tu práci nedělám já.

Evičko, posílám ti tu nejkrásnější květinu z rajské zahrady.“

DŽONY A SUNFLOWER

Džonovi je osmnáct, Emma Nancy Röschl, řečená Sunny je o rok mladší.

„Vole, tak ty si v tom? To mi nepovídej. To si nemohla dávat pozor?“

„Já? Hráblo ti nebo co? Snad ty si měl dávat pozor. To bylo furt neboj se, neboj se a teď to máš.“

„Brala sis ty ženský prášky?“

„Brala, ale zrovna sem zapomněla. Copak sem si mohla myslet, že hned … tó ?“

„Co, tó?“

„No, že to vemeš tak hopem. Mohli sme se jenom, tó…“

„Co, tó?“

„No, však víš. Jenom líbat a tó,… jenom osahávat.“

„Hele, řeklas to mámě?“

„Nó, řekla.“

„A co vona?“

„Vona řekla, že seš debil a já kráva.“

„A co dál?“

„Co co dál? Už nic, jen pořád nadávala.“

„Sunny, ty vole, co budeme dělat?“

„Já nevím, Džony, asi pudu na … tó. No na přerušení.“

„To je nápad. Já věděl, že si hlavička. Seš ještě pod čarou tak nou problem. Jenom tam neříkej, že sem ti to udělal já. Měl bych z toho doma průser.“

„A co jim tam mám jako říct?“

„No, řekni, že ti to udělal nějakej cvok, že furt na tě naléhal a když si jako nechtěla, tak tě jako znásilnil. Dáš si čouda?“

„A víš, že jó, když jsme to tak dobře vymysleli.“

„Čau lásko!“ Zaskřehotal Džony přeskakujícím hlasem melodii jen málo podobnou někdejšímu hitu.

„Čau Honzíku!“

„Džony, dycinky Džony, už od doby, kdy jsem rozumu nabral.“

„No, vidíš a já bláhová sem si myslela, že si ještě rozumu nepobral a tak že si pořád Jeník. Řekl bys mi laskavě, co máš v úmyslu?“

„Jak na tě hledím, tak vidím, že bych moh s tebou jako chodit.“

„Tak to hledíš špatně. Ono to snad taky trochu záleží na mně.“

„No, tak já ti to řeknu jinak a na rovinu. Kerá holka se líbí mně, tak tý se líbím zase já a na to můžeš vzít třeba jed.“

„A nejsi tak trochu domýšlivej?“

„No nic, popojedeme. Nešla by sis večer se mnou hejbnout hýžděma?“ (Kruci, to se sám sobě obdivuju, kde jsem přišel na ten výraz.)

„A víš, že nešla. Sotva ti otrnulo se Sunny, tak jedeš po mně.“

„Jak se Sunny? Tak tomu jako nerozumím.“

„Slyšela jsem, žes ji otěhotněl.“

„Prosím tě, kdes na to jako přišla. Kecy, kecy a jenom kecy. Snad bys nedala na řeči nějakejch pitomců.“

„No, já nevím, na každým šprochu je pravdy trochu.“

„Seš nějaká bledá a jak na tebe koukám, tak nemáš zrovna nejlepší náladu. Chybí ti to… no ta euforie. Já ti poradím, co tě vzpamatuje. Koupil jsem od kámoše trávu, ta není tak drahá jako bahno a má to skoro stejný účinky.“

„Tak to jsi uhod.“

„No, já tě nutit nebudu, ale koukám, že bys potřebovala pořádnýho chlapa jako sůl.“

„Nech si ty blbý řeči pro někoho jinýho. A já jak na tě koukám, tak smrdíš korunou, potem a pivem.“

„Tak to jsem jako neslyšel.“

„Podívej, Jeníku, ty se celý dny flákáš, spíš do deseti, chodíš si klíďo píďo pro podporu a já od samýho rána jsem na nohou za pultem, musím se usmívat na lidi, i když mi třeba do smíchu není, a tak se laskavě obrať na jinou světovou stranu. Hodně úspěchu a baj, baj…, Džony.“

„Čau krásko!“

„Kam kráčíš, nebo jak my více méně inteligenti říkáme, kady tě tvé spanilé nožky nesou?“

„Jen tak, bloumám ulicema a nemám do čeho píchnout. Za chvíli musím na pracák a pak pro nějaký many.“

„To máme stejnou cestu. Tak ty nemáš do čeho píchnout, tak to já zase nemám s pícháním problém. Stačí říct a jde se na to.“

„Nech si ty blbý řeči. Já jsem slyšela, jak jsi dopad s tím tvým pícháním se Sunny.“

„Podívej, Keit, tak to co říkáš, se mě vůbec netýká.“

„Jak jsem slyšela, tak prodávám, nic víc a nic míň.“

„Lidi toho nakecaj, protože nemaj nic kloudnýho na práci. Ještě máme čas, můžeme si jít někam zahulit a drobet se přitisknout, co ty na to?“

„Heleď, dej ty svoje špinavý pracky pryč nebo ti je urazím.“

„Tak takovýhle řeči nemám rád!“

„Já taky ne, tak se měj Džony. Támhle na rohu na mě čeká Franky. Tak mu rači uhni z cesty, nebo to s tebou špatně dopadne.“

„Čau Peggy! Tebe už sem neviděl, ale za to sem slyšel, žes byla na přerušení.“

„Byla, nebyla, to je snad moje věc, né?“

„Nó, dyť nemusí bejt hned tak zle. Dáš si džointa?“

„No… a víš, že bych si dala. Nemáš něco lepšího?“

„Kde bych na to vzal. My, chudý, co sme na podpoře, tak máme jen na to konopí. Víš vůbec, co stojí takovej herák nebo to el-es-dé? To bych musel krást.“

„A nekradeš? Tak to jsi pěkně pozadu.“

„Zatím ne, prozatím mně stačí, co si vydělám na podpoře, nějaký ty drobný mi podstrčí máma, aby tatík nevěděl, ale nevím, nevím, všechno přitvrdilo a někerý za to chtěj nekřesťanský prachy. Nepudem si hejbnot zadkem?“ (Škoda, že jsem na to krásný cizí slovo zapomněl, to by určitě zabodovalo.)

„S tebou rozhodně ne, to bych mohla leda přijít k úrazu jako Sunny.“

„Snad bys tomu nevěřila. Dyť mě přece znáš, ne?“

„No právě, proto! Tak na to rychle zapomeň! Slyšel si o Mary?“

„To je ta tlustá, co si píchala a měla bohatýho taťuldu? Tak povídej, sem jedno velký ucho.“

„Tak ta si píchla toho nějak víc a svalila se přímo k zemi jako podťatá a museli ji odvézt.“

„Pitomá! Normální člověk, jako třeba ty nebo já, tak ví, kdy má dost a kdy má přestat.“

„Jeden ví, druhý ne, tak já už si radši nedám. Čau, musím už jít, mám za chvíli schůzku s takovým džentlmenem v saku a kravátce a vypadá, že má prachy a ne děravou kapsu jako ty.“

„Podívej se kolik je už hodin. Kdes byl tak dlouho, máma už měla o tebe strach.“

„Kde sem byl, v knihovně, taťuldo.“

„Dělej si prču z někoho jinýho a neříkej mi taťuldo. Měl by sis konečně najít nějakou práci, přece se nebudeš pořád takhle flákat, chodit na pracák a žít z podpory. Tak tohle za našich mladejch let nebejvalo. To jsme museli i o sobotách chodit do práce a přispívat mámě na stravu.“

„Kde žiješ, tatíku? Dneska je jiná doba, jiný myšlení, sme jiná generace. Nežijeme tak, jako vy před sto lety.“

„Jiná generace! Já tomu říkám, že jste povaleči, lemplové, nemakačenkové a nefachčenkové. Prostě se vám nechce dělat.“

„Tatínku, vy ste do práce museli chodit, i když ste se tam často nepřetrhli, dnes v jednadvacátém století práce není a tak nezbývá nic jinýho, než ty sociální dávky. Na tom my dva nic nezměníme.“

„Měl by ses víc snažit.“

„Ale já se snažím, zejtra po ránu jdu na úřad a prej po nějakej čas budeme muset uklízet ulice nebo co.“

„Uklízet ulice? Seš vyučenej, máš řemeslo a říká se, že řemeslo má zlatý dno.“

„To se možná říkalo za vás, ale dnes je jiná doba. Pořádný řemeslo tě neuživí.“

„Máš nějak moc řečí, cos přišel z tý knihovny. Jdu spát, ráno musím vstávat do práce. Tak dobrou.“

„Brou a ať se ti zdají krásný sny.“

„Jak se jmenujete?“

„Džony, totiž Jan Röschl.“

„Tak, pane Röschl, vy už jste nějak dlouho bez práce, pořád to, co vám nabízím odmítáte, s vámi to je opravdu těžký. Kde má na to stát brát peníze, je celosvětová hospodářská krize…“

„Tak to já vám neporadím, já sem si to nevymyslel. Já bych rád pracoval, ale že pro mě práce není, tak za to opravdu, ale opravdu nemůžu. Prostě je velká nezaměstnanost a z toho důvodu jsou i nezaměstnaní.“

„Máme tady dnes pro vás práci na nádraží dělat posunovače.“

„S tím mi dejte pokoj, ještě aby mě přejela lokomotiva!“

„A pak je tady ještě místo lešenáře.“

„Tak s tím nechci mít nic společnýho. Ve výškách se mi točí hlava, spadnu z lešení a vy to budete mít na svědomí.“

„A co takhle dělat přidavače u zedníků na stavbě nákupního střediska?“

„Vy si ze mě děláte dneska vyloženě prču. Dyť se na mě podívejte. Můžu s touhle vyzáblou postavou vozit cihly? To bych do tejdne byl úplně voddělanej, musel bych na nemocenskou a bylo by to prašť jako uhoď.“

„A co takhle…?“

OSOBA SAMOSTATNĚ VÝDĚLEČNĚ ČINNÁ

Seděla u barového pultu a střídavě popíjela, co jí kdo poručil. O tanečníky neměla nouzi, byla jednička se vším, co k holkám jejího věku patří.

„Let´s dance, darling.“ Otočila se a v tu chvíli ji dlouhovlasý mladík s děravými džínami vlekl na parket mezi svíjející se teenagery.

„Nebyla bys proti, si takhle trochu spolu zašpásovat?“ A ona proti tomu nebyla. Už měla trochu v hlavě, kluk se jí líbil, dokonce mluvil anglicky a tak proč ne. Byla toho názoru, že práce ničí tělo a pracák je dobrý vynález jednadvacátého století. Přes den se flákala, večery trávila na diskotékách, často „špásovala“ se slovy, že perník pro duši a sex pro tělo neuškodí.

V necelých sedmnácti byla v tom, a když si to uvědomila, bylo už pozdě. Porodila kluka, jehož domovem se stal kojenecký ústav a posléze děcák. V rodném listě otec neuveden. Adeptů bylo více, ale DNA všechny budoucí tatínky vyloučilo. Za „Angličanem“ jako by se zem slehla.

Chlapec nebyl hloupý ani chytrý, byl vyčůraný jako hasičská stříkačka. Přemýšlel, jak a z čeho by měl užitek. V patnácti prodával na diskotékách drcený a úhledně zabalený aspirin starším kamarádům, jako „perník“. Dal dobrou cenu a o zákazníky neměl nouzi. Už tehdy věděl, že všeho moc škodí a kdy přestat. Říkával, že tyhle ručičky nikdy pracovat nebudou a o to víc přemýšlel. Začal se učit klempířem, ale těsně před závěrečnými zkouškami to vzdal. Opustil internát a začal bydlet na půdě u kamaráda. Společně dumali, jak se dostat k větším penězům a u piva, tam prý jim to lepší myslí, to také vymysleli. Nadarmo se neříká, že řemeslo má zlaté dno. A tak v montérkách v převlečení za instalatéry, s brašnou plnou nářadí, navštěvovali rodinu za rodinou s tím, že jednou za pět let místní podnik vodovody a kanalizace provádí kontrolu vodovodního zařízení. Předali předem připravený účet, potvrdili přijatou částku 150 Kč svými podpisy s tím, že do měsíce přijdou vyměnit vodoměry. Nechceme to dělat najednou, v některch domácnostech je částka pětiset korun přece dost vidět. Účtenku si dobře založte a za měsíc nashle.

A do měsíce přišli znova. Rozmontovali vodoměr a majiteli bytu řekli, že výměnu nebudou provádět, vyměnili pouze těsnění. Bylo by zbytečné platit 350 Kč, takhle to bude stát pouze 95 Kč a spokojenost byla na obou stranách. Malá ryba taky ryba, větší by byla lepší. Usoudili, že „řemeslníci“ to nemají lehké, televize to pořád rozmazává, lidé už jsou opatrnější a že by měli nějaký čas relaxovat. V hospodě U červený sedmy si pod heslem s fernetem konec se psím životem, vymysleli oddechovou miniakci. Ve větších městech navštěvovali dům od domu, byt od bytu, se zapečetěnou kasičkou. V bílé košili, s moderní vázankou a perfektním sáčkem se představili a požádali o jakoukoliv částku, třeba jen desetikorunu, na pomoc chlapci, kterému odcizili invalidní křeslo. Jistě jste to viděli včera v televizi. Mnozí viděli, jiní ne, ale každý přispěl a nejen desetikorunkou.

Když oddechová akce skončila, chystali další, na kterou se pečlivě připravovali. Nic nemůžeme nechat náhodě, to by taky mohlo s námi špatně dopadnout. Kámoš přišel na geniální nápad. V supermarketu dali do vozíku bednu láhvové desítky a plné láhve vraceli do automatu. Stiskli knoflík, vyjel papírek, co láhev to tři koruny a hurá do další velkoprodejny. Geniální nápad to sice byl, ale efekt nestál za řeč.

Chtělo by to něco velkého, velkolepého, prostě maxiakci. A ta na sebe nedala dlouho čekat. V denním tisku si v prodeji nemovitostí vytipovali stavební parcelu na atraktivním místě, vyhotovili potřebné doklady, opatřili falešnými razítky a vyinkasovali částku, o které se mohlo obyčejnému smrtelníkovi jenom zdát. Také jim se zdálo, že by mohli zbytek života nebo alespoň jeho část prožít nicneděláním u moře. Naštěstí nový majitel parcely včas zjistil, že jde o podvod a pak to šlo ráz na ráz. Na policii popsal podrobně povedené prodejce, zejména netypická výška jednoho z nich kolem dvou metrů, byla indicií ke zjištění pachatele. A tak za nedlouho spadla klec a to na hezky dlouho.

Kdo se díváš zvysoka, dávej pozor abys nedostal závrať. Nemuselo by to s tebou dobře dopadnout.

V ROZVINUTÉ PRVOBYTNĚ POSPOLNÉ SPOLEČNOSTI

Já nevím po kom ten kluk je, hořekuje nešťastná matka nad rozlitým mlíkem. Na co sáhne, to zkazí, čeho se dotkne, to rozbije, na co se podívá, to je předem ztracený. Nic mu nejde od ruky, všechno mu dlouho trvá, do všeho ho musím strkat. Jen, aby se aspoň něčím vyučil. Když na to přijde řeč, tak se otec ohrazuje, že po něm není, ani po někom z jeho rodu, to že musel zdědit po někom její strany. „To snad nemyslíš vážně? Můj táta postavil barák, máma byla jako vítr, všechno jí šlo samo od ruky, byla šikovnější než tři ženský.“

„Tak o tom nepochybuju, jako vždy máš pravdu. Ten vítr byl vlastně orkán, nad čím se přehnal, to zničil, všechno od ní utíkalo a ty tři ženský? Jedna byla slepá, druhá hluchá a ta třetí chromá, hehehe.“

„Ty cyniku, tobě asi hráblo. To ta tvoje máma byla, s prominutím, takový nemehlo, proto to tak dobře víš.“

„Tak takový řeči nerad slyším. Na moji mámu mi nešahej, to bych byl zlej.“

„No, ne tak zhurta, vždyť jsem řekla s prominutím.“

„Tak to je něco jinýho. Už jsem si myslil, že to myslíš vážně. Copak bude k večeři?“

„Hrníček od peří.“

„Pro Kristovy drahý muka! Zase kulajda!“

„Kulajda je zdravá, zdravější než si myslíš. Zejména pro lidi, co mají cukrovku.“

„Mámo, po dobrým ti říkám, abys nechala moji cukrovku na pokoji.“

„Všechna čest stranou, my si nemusíme nic namlouvat. Taky bys nemusel jíst tolik mastnýho. Ty vlastně, řekněme si to narovinu, vlastně nejíš, ty přímo žereš a pak se divíš, že máš tu cukrovku. Ty umíš tu ledničku vybílit!“

„Dyk si na to taky vydělám!“

„Vydělám nevydělám, stejně všechno prožereme. Jiný cestujou do toho… no, jak jak se to říká, tam jak utek ten jeden a ten druhej taky.“

„Do JARu, myslíš.“

„Nedělej si srandu, náhodou Jar je drahej, ale ze všech těch vodiček nejlepší.“

Zatímco se takhle dnes, zítra a pozítří hádali, malej rostl, aniž by tomu věnovali větší pozornost. Mluvil jako táta s mámou, navíc věty prokládal nic neříkajícími slovíčky: tedy, jako, jo, vole, chápeš, byly častou ozdobou jeho projevu. Vole, říkal tátovi i mámě, bylo to oslovení jako každé jiné.

„Ty vole, tak ty tedy myslíš, že bych tam jako měl zajít hned, jó?“ zeptal se zdvořile mámy, když mu připomněla, aby si zašel k holiči, že už pro ty vlasy pomalu nebude vidět.

Ve škole seděl v poslední lavici, to co se tam říkalo ho moc, vlastně vůbec nezajímalo. V žákovské knížce se objevovaly poznámky, že na záchodě kouří, že chodí do školy pravidelně nepravidelně, že osahává spolužačky, že by se měl umýt za ušima a podobně. A tak není divu, že vyšel ze sedmičky a při rozhodování, kam s ním, byl problém. Při pohovoru s mámou výchovná poradkyně navrhla učební obor zedník, tesař nebo pokrývač. Protože nesnášel výšky, tak šel na zedníka.

Na učilišti, aby nevypadal, s prominutím, jako blbec, tak začal machrovat. Často jim vyprávěl příběhy, kdy byl hlavním hrdinou, jak se dokázal jako leckomu postavit, říct jako něco tvrdýho, kdy a kolik toho vypil, kolik měl holek a tady jeho obrazotvornost neznala mezí.

Zedničení se mu vcelku líbilo. Často si ho cizinci na stavbě pletli se sochou, teprve když si chtěl zapálit další cigáro, pravil dole stojící John manželce: „Look up, to není socha, pohnulo se to!“

Jeho jedinou zábavou byla návštěva pohostinství. Po pěti pivech se rozloučil s kamarády slovy: „Je to na pytel, jak pravil velitel.“ Chybějících deset korun si vypůjčil a spokojený s tim, jak hezky a zdravě strávil dnešní den, se odebral domů.

„Kdes byl zas tak dlouho. Já už sem spala a ty si mě probudil. To musíš dělat takovej rámus?“

„Kde bych jako byl? Na přednášce o civilizačních nemocech.“

Příležitostná setkání s děvčaty začínal s cigaretou slovy: „Hele, nádhero, nechtěla bys se mnou chodit? Já jsem dobrej, moc dobrej.“ Ale žádná s ním chodit nechtěla. I mezi hloupými platil za toho hloupějšího. Až jednou narazil na tu správnou buchtu, která nebyla proti. Všechny její předcházející vztahy nedopadly dobře. Zdůvodňovala to tím, že chlapům jde jen o jedno a podle rodičů má na to slušné děvče času dost. Těsně po Velikonocích se navzdory poučení rodičů nastěhovala ke svýmu kámošovi. Večer zašli s kamarády do hospody, a tam se na oslavu společně ztřískali, jak zákon káže. Po půlnoci je vyhodili a vrávoravým krokem a po dlouhlém hledání maringotku přece jen našli. Tam ještě chvíli ječeli, vzdychali a tím rušili ostatní spolunocležníky.

Říkával o sobě, že je zedník, ale rozhodně toto řemeslo mu k srdci nepřirosto. Kamarádi se přitom usmívali, protože věděli své. To, co by postavil, by dlouhého trvání nemělo. Vozil v kolečku písek, cement, cihly, obsluhoval výtah a někdy mu svěřili i míchačku. Buchta o sezóně vysazovala v lese stromky a společně vydělané koruny propili a projedli. Někdy, zatímco chlapi byli v hospodě, si udělali v maringotce mejdan ve dvou. Koupili si „múnky“ a levné krabicové víno, milovali se a to jim ke štěstí stačilo. Televizi nepotřebovali, noviny nečetli, politika je nezajímala a kámoši o nich říkali, že žijí v rozvinuté prvobytně pospolné společnosti.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Věnování

Motto

POVÍDKY Z RUKÁVU

Ó ŽENY, ŽENY

DŽONY A SUNFLOWER

OSOBA SAMOSTATNĚ VÝDĚLEČNĚ ČINNÁ

V ROZVINUTÉ PRVOBYTNĚ POSPOLNÉ SPOLEČNOSTI