Laline Paullová

Včely

Ukázka z elektronické knihy

Copyright © Laline Paull, 2014

First published in English as THE BEES. All rights reserved.

Translation © Háta Komňacká, 2015

ISBN 978-80-7252-607-9

Prolog

Starý sad byl v obležení. Na jedné straně se téměř do nedohledna, až k tmavé čáře stromů na úpatí kopců, táhla velikánská obdělávaná rovina, jednotvárná skládačka polí s kukuřicí a sójou. Opačným směrem k městu se rozkládal osvětlený průmyslový areál.

Z větví stromů kapala voda a mezi kmeny tu a tam prosvítaly pozůstatky staré pěšiny. Muž středního věku si klestil cestu mezi vysokými kopřivami a šťovíky. V jeho stopách šla úhledná mladá žena v tmavomodrém kostýmku. Zastavila se, aby telefonem pořídila pár snímků.

„Doufám, že vám to nevadí, ale vypustili jsme pár pokusných balonků a už musíme odhánět nedočkavce. Je to prvotřídní brownfield.“

Muž upíral pohled mezi stromy a neposlouchal ji.

„Tamhle je – už jsem si na chvíli myslel, že zmizel.“

Ukrytý mezi stromy stál starý včelí úl. Žena couvla.

„Dál nepůjdu. Z brouků šílím.“

„To můj táta taky. Říká jim ,moje holčičky‘.“ Zaklonil hlavu a zadíval se na podmračenou šedivou oblohu. „Zase déšť? Kam se podělo léto?“

Žena zvedla oči od telefonu.

„To mi povídejte! Už jsem úplně zapomněla, jak vypadá modrá obloha. Pro děti to musí být těžké, takhle o prázdninách.“

„Ani si toho nevšimnou. Pořád dřepí u internetu.“

Popošel dopředu a zadíval se na úl zblízka.

V malém otvoru dole se objevilo několik včel. Pohybovaly se po úzké dřevěné římse a bzučely.

Chvíli je pozoroval a pak se otočil zpátky k ženě.

„Je mi líto. Teď není vhodná doba.“

„Prosím?“ Schovala telefon. „Rozmyslel jste si to?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne. Chci to prodat…“ Odkašlal si. „Ale ještě ne. Připadá mi to nesprávné.“

„Jistě.“ Zaváhala. „Předpokládám, že je těžké odhadnout, kdy přibližně…“

„Možná za pár měsíců. Možná zítra.“

Žena se významně odmlčela.

„Dobrá. Každopádně můžete mít jistotu, že až budete připravený, nabídky budou jen pršet.“

Pustila se zpátky po pěšině.

Muž u úlu osaměl. Zničehonic ho napadlo položit dlaň na dřevo, jako by se snažil ucítit tep. Pak se otočil a vydal se za ní.

Včely za jeho zády vyletěly do čerstvého povětří. Déšť ustával.

Jedna

Buňka ji tísnila a vzduch byl horký a zatuchlý. Všechny klouby ji pálily, jak se zběsile svíjela mezi stěnami, hlavu měla přitlačenou k hrudi a do nohou ji brala křeč, ale její zápas nesl ovoce – vypadalo to, že jedna ze stěn konečně povoluje. Vší silou vykopla a ucítila, jak cosi praská a láme se. Zapřela se a trhala a kousala, dokud si nevytvořila zubatý otvor do čerstvějšího vzduchu venku.

Protáhla se skrz a skulila se na podlahu neznámého světa. V hlavě jí dunělo, zem se divoce třásla a ze všech stran na ni útočily tisíce omračujících pachů. Zmohla se jen na to, aby soustředěně oddechovala, dokud vibrace a hučení postupně nepolevily a pachy nevyprchaly. Teprve pak se její ztuhlé tělo uvolnilo a do mysli jí vstoupilo uklidňující poznání.

Nachází se v Líhni a je dělnice.

Nese označení Flora a má číslo 717.

Protože s jistotou věděla, jaký je její první úkol, pustila se do uklízení svojí buňky. V zuřivé snaze dostat se ven rozlámala na rozdíl od svých šikovnějších sousedek celou přední stěnu. Rozhlédla se kolem a pak podle jejich příkladu úhledně naskládala úlomky na hromádku vedle trosek buňky. Práce jí pročistila smysly a díky tomu si uvědomila, jak je Líheň obrovská a jak se v různých jejích částech mění vibrace vzduchu.

Řada za řadou se do dáli táhly buňky podobné té její. Ty vzadu byly tiché, ale chvěly se, jako by jejich obyvatelé dosud spali. Zato všude jinde se to hemžilo aktivitou okolo nesčetného množství nedávno otevřených a vyklizených buněk a spousty dalších se právě otevíraly a vypadávaly z nich nové včely. Doléhaly k ní rozličné pachy jejích sousedek, některé sladší, jiné ostřejší. Všechny byla radost vnímat.

Najednou podlaha nepříjemně a nepravidelně zapulzovala a v uličce mezi buňkami se objevila mladuška, která s horečným výrazem ve tváři utíkala směrem k ní.

„Stát!“ Z obou konců uličky zazněly ozvěnou hrubé hlasy a vzduchem zavanul intenzivní, trpký pach. Všechny včely se zastavily; mladuška v běhu škobrtla o Flořinu hromádku úlomků a upadla. Vzápětí se vyškrábala do pozůstatků rozbité buňky, schoulila se v koutě a drobnýma ručkama si chránila hlavu.

Uličkou směrem k Floře kráčely temné postavy, obklopené nahořklým pachem, který jim zakrýval tváře a díky němuž nebylo poznat jednu od druhé. Odstrčily ji stranou a vyvlekly vzlykající mladušku ven. Při pohledu na jejich ostnaté rukavice s vysokými manžetami Floru zachvátil děs a mozek jí odpověděl další uloženou informací: policie.

„Ty ses odvážila utéct před inspekcí.“ Jedna z postav natáhla včelce křídla a další důkladně prozkoumala čtyři dosud vlhké blány. Jedna z nich měla zvrásněný okraj.

„Slitujte se,“ žadonila. „Nebudu létat, můžu sloužit jinak, jakkoli…“

„Vady jsou zlo. Vady jsou nepřípustné.“

Než stačila cokoli namítnout, policistky jí společnými silami stlačily hlavu dolů, až to chruplo a zůstala mezi nimi ochable viset. Mrtvolku nechaly ležet na podlaze chodby.

„Hej, ty tam.“ Floru oslovil podivný skřehotavý hlas. Nevěděla, která z nich promluvila; strnule civěla na černé háčky, které jim vyrůstaly na zadní straně nohou. „Nehýbej se.“ Policistky z rukavic vytáhly dlouhá černá hmatadla a změřily jí výšku. „Nadměrná odchylka. Abnormální.“

„To bude prosím stačit.“ Vlídný hlas a příjemná vůně přiměly policistky Floru pustit a uklonit se vysoké a pečlivě upravené včele s půvabným obličejem.

„Sestro Salvie, tahle je nemravně ohavná.“

„A příliš veliká!“

„Zdálo by se. Děkuji vám, můžete jít.“

Sestra Salvie čekala, dokud neodešly. Pak se na Floru usmála. „Je dobré se jich trochu bát. Počkej klidně, než si přečtu tvoje označení…“

„Jsem Flora 717.“

Sestra Salvie vztyčila tykadla. „Čistička, která mluví. Pozoruhodné…“

Flora se jí zadívala do snědé nazlátlé tváře s obrovskýma tmavýma očima. „Zabijí mě?“

„Nepokládej otázky kněžce.“ Sestra Salvie pohladila Floru po tvářích. „Otevři pusu.“ Nahlédla dovnitř. „Možná.“ Pak se nad ni sklonila a nakrmila ji jednou zlatou kapkou medu.

Účinek byl okamžitý a ohromující. Floře se projasnila mysl a tělo zaplavila síla. Pochopila, že má sestru Salvii v tichosti následovat a že musí udělat cokoli, oč ji požádá.

Když procházely chodbou, všimla si, jak si všechny včely hledí svého a přičinlivě pracují. Mrtvolka mladé dělnice už byla daleko před nimi. V ústech ji nesla tmavá, shrbená včela. Šla strouhou; podobných tam bylo mnohem víc a všechny se pohybovaly po okraji chodby. Některé odnášely balíčky špinavého vosku, jiné drhly rozbité buňky. Žádná nezvedla hlavu.

„To jsou tvoje sestry.“ Sestra Salvie sledovala Flořin pohled. „Všechny jsou němé. Později se k nim jako čistička připojíš a budeš vykonávat cennou službu pro náš úl. Nejdřív si ale dovolím malý soukromý experiment.“ Usmála se na ni. „Pojď.“

Flora ji ochotně následovala. Veškeré vzpomínky na vraždění zaplašila touha znovu ochutnat med.

Dva

Kněžka svižně rázovala světlými chodbami Líhně. Flora jí šla v patách a její mozek přitom zaznamenával roztodivné zvuky a pachy, jak se z buněk líhly příslušnice různých včelích rodů. Strouhami se s náručemi plnými špinavého vosku trmácely spousty dalších tmavých čističek. Flora zachytila jejich charakteristický ostrý pach a postřehla, jak se ostatní včely jakémukoli kontaktu s nimi vyhýbají. Snažila se proto držet co nejblíž u sestry Salvie a vůně, která se za ní táhla.

Kněžka se s pozdviženými tykadly zastavila. Došly na konec Líhně, kde nesčetné řady buněk končily a velké šestiúhelníkové dveře se otevíraly do menší komnaty. S výbuchem ovací se z ní vyřinula vzrušující nová vůně. Flora vzhlédla k sestře Salvii.

„Nešťastné načasování,“ poznamenala kněžka, „ale musím vzdát hold.“ Jakmile se ocitly uvnitř, nakázala Floře, aby čekala u zdi, a pak zamířila dopředu k hloučku včel. Flora sledovala, jak mezi shromážděním u vchodu do dosud zavíčkované buňky znovu vypukl potlesk.

Rozhlížela se po nádherné místnosti. Očividně to byla Líheň pro privilegovanější včely, prostorně uspořádaná kolem dvou řad buněk uprostřed, které sestávaly ze šesti velkolepých a překrásně vyřezávaných jednotlivých oddílů. Sestra Salvie se zařadila do uvítacího výboru před jednou z nich. Spousta včel tam držela podnosy s cukrovinkami a džbány s vodou, oslazenou nektarem. Lahodné vůně Floře neodbytně připomínaly její vlastní hlad a žízeň.

Zpoza zdobných stěn buňky se ozývaly tlumené nadávky a rány, jako by tam jeho obyvatel divoce poskakoval. Za zvuků praskajícího vosku shromážděné sestry zdvojnásobily ovace a jejich pach zesílil vzrušením. Vtom i Flora zachytila částečku odlišného pachu a její mozek okamžitě rozpoznal feromonový signál: Trubec – přichází trubec!

„Chvála Jeho samčí Výsosti!“ zvolalo několik ženských hlasů, jakmile odpadl velký vyřezávaný kus vosku, a za veselého povykování se z otvoru vynořila chocholem ozdobená hlava zbrusu nového trubce.

„Chvála Jeho samčí Výsosti!“ provolávaly sestry pořád dokola a pospíchaly mu na pomoc, samy odklízely vosk a stavěly mu schodiště z vlastních těl.

„Docela to tam smrdí,“ poznamenal, zatímco po jejich zádech sestupoval dolů, „a je to celkem otrava.“

Zahalil se obláčkem samčího pachu a vyvolal tak další vzdechy a potlesk.

„Vítejte a buďte pochválen, Vaše samčí Výsosti.“ Sestra Salvie se hluboce uklonila. Flora obdivně sledovala, jak všechny ostatní včely učinily totéž, a pokusila se jejich pukrle napodobit. „Náš úl je poctěn,“ dodala sestra Salvie, když se zvedala.

„Jste až příliš laskavá.“ Jeho úsměv byl okouzlující a všechny sestry mu ho s dychtivými pohledy oplácely. Zevnějšek měl sice pomačkaný, ale elegantní. Puntičkářsky si urovnával límec kolem krku, a jakmile se mu podařilo naaranžovat si ho podle svých představ, rozmáchle se uklonil. Pak se za burácivého potlesku předvedl ze všech úhlů, protáhl si jednotlivé páry nohou, načechral si chochol, a dokonce je oblažil nečekaným zavířením křídel. Včely vykřikovaly nadšením, navzájem se ovívaly a některé se draly dopředu, aby mu nabídly cukrovinky a vodu.

Zatímco ho Flora sledovala, jak se krmí a pije, samotné jí vyschlo v ústech a kručelo v břiše.

„Lačnost je hřích, 717.“ Sestra Salvie už zase stála vedle ní. „Dávej si pozor.“

Znovu vyrazila na cestu, a než se Flora stačila ohlédnout za trubcem, za tykadla ji ostře zatahala pachová linka, na kterou ji kněžka bez jejího vědomí připojila. Rozběhla se, aby ji dohonila.

Pospíchala kněžce v patách a vibrace v podlaze se stávaly čím dál tím neodbytnější, sílily a sílily, jako by podlaha sama byla živou bytostí, kterou do všech stran proudila energie. Flora všema šesti nohama vnímala, jak jí tělo i mozek zaplavil příval informací. Ohromeně se zastavila uprostřed rozlehlé haly. Pod jejíma nohama se do dálky táhla mozaika šestiúhelníkových dlaždic, jejichž vzory se rozbíhaly halou a vedly do jednotlivých chodeb. Křížem krážem tudy proudily nekonečně zástupy včel a vzduch byl plný navzájem se přebíjejících pachových signálů.

Sestra Salvie se vrátila.

„No vida! Vypadá to, že jsi zachytila všechny podlažní signály naráz. Zůstaň v naprostém klidu.“ Oběma svými tykadly se zlehka dotkla těch Flořiných.

Floru ovanula nová vůně. Zatímco ji hluboce vdechovala, horečný chaos v její hlavě ustupoval. Uklidnila se a srdce jí zaplavila radost, protože ta vůně jí s naprostou jistotou sdělovala, že i ona, Flora 717, je milována.

„Matko!“ vykřikla a padla na kolena. „Svatá Matko.“

„Ne tak docela.“ Kněžka vypadala potěšeně. „Ačkoli jsem ze stejného rodu jako Její Výsost, pochválena buď její vajíčka. A jelikož mi Královna laskavě dovolila, abych Jí dnes sloužila, bohatě mi požehnala svou vůní. To, co cítíš, 717, je pouhý zlomeček Mateří lásky.“

Hlas sestry Salvie k ní doléhal z velké dálky. Flora přikývla. Zatímco jí Mateří láska kolovala v žilách, rozličné frekvence a kódy v dlaždicích zpomalily a před očima jí vyvstala mapa úlu protkaná neutuchajícím proudem informací. Floře to všechno připadalo úchvatné a krásné. Pohlédla na kněžku.

„Ano. Velice vnímavá.“ Sestra Salvie se na ni zadívala a potom ukázala na novou oblast mozaiky. „Teď se postav tamhle.“

Flora se poslušně dala do pohybu a cítila, jak plást přenáší jemně odlišené vibrace a frekvence. Postavila se tak, aby vnímala nejsilnější signál, a kněžka ji při tom bedlivě pozorovala.

„Něco cítíš – ale nerozumíš tomu?“

Floře se chtělo odpovědět, že ano, ale fyzická slast jí znemožňovala mluvit, takže dokázala jen upřeně zírat. Její mlčení sestru Salvii uklidnilo.

„To je dobře. Vědění přináší tvému rodu jenom bolest.“

Když se znovu vydaly na cestu, Flořino vytržení ustoupilo. Pociťovala hlubokou tělesnou úlevu a všechno kolem vnímala intenzivněji. Teprve teď dokázala plně docenit elegantní krásu sestry Salvie – to, jak se jí bledě zlatá srst skládá do hedvábných pruhů prostřídaných lesklými hnědými pásky, dokonale sladěnými s odstínem jejích šesti nohou. Na zádech měla složená dlouhá průsvitná křídla a tykadla se jí zužovala do tenkých špiček.

Pokračovaly do hloubi úlu, kde Floru uchvátily vyřezávané a freskami zdobené stěny, prastaré vůně a nádherná směsice pachů jejích živoucích sester. Nevšimla si, že se zlaté dlaždice pod jejich nohama změnily a začal holý bílý vosk, a nepostřehla ani to, jak kněžka nad oběma rozprostřela plášť svojí vůně, když vešly do prázdné chodby, kam žádné vibrace nedoléhaly.

Teprve když se zastavily před malými prostými dvířky, uvědomila si, jak dalekou cestu musely urazit – i to, že má pořád hrozný hlad.

„Už brzy,“ odvětila sestra Salvie, jako by to vyřkla nahlas. Kněžka se dotkla panelu ve stěně a dveře se otevřely.

Tři

V malé komnatě vládlo ticho a holé zdi vydávaly hezkou, jemnou vůni. Středem místnosti se mezi světlými šestiúhelníkovými dlaždicemi táhla široká vyšlapaná cestička. Flora si stoupla s nohama dál od sebe pro případ, že by se z nich dalo něco vyčíst.

„Už jsou všechny dávno pryč.“ Ačkoli k ní sestra Salvie stála zády, přesně věděla, co Flora dělá. „A ty hleď držet jazyk za zuby.“

Zvenčí se ozval zvuk běžících nohou a hned nato do místnosti vpadla další včela. Jakmile před sebou spatřila kněžku, vyděšeně se zarazila.

„Sestro Salvie! Nečekaly jsme vás.“ Podle tvrdých lesklých pásků patřila mezi starší sestry, ale srst měla žlutou, obličej obhroublý a tykadla tupá. Hluboce se uklonila. Sestra Salvie nachýlila hlavu na stranu.

„Sestro Dipsacie. Jste v pořádku?“

„O tom nepochybujte! My v našem rodu jsme pořád stejně silné a vždycky po ruce. Mezi námi na nemoc nenarazíte! Proč? Stůně snad někdo?“

„Ne. Vůbec ne.“ Sestra Salvie na okamžik obrátila pohled k protější stěně. Flora se tam podívala taky. Tam, kde ošlapané dlaždice končily, se slabě, ale přesto patrně rýsovaly třetí dveře.

Sestra Dipsacie křečovitě sevřela ruce v pěst.

„Návštěva členky řádu Melissae je pro nás vždycky pocta – copak jste ale sama moudře nenakázala, aby se tamta část Plodiště uzavřela? Jinak by vás tu určitě někdo očekával, aby vás přijal…“

„Nechtěla jsem na sebe upozorňovat.“ Sestra Salvie nakoukla do zešeřelé chodby, odkud sestra Dipsacie přiběhla. Ta mezitím nepokrytě civěla na Floru. Její takřka hmatatelná nelibost Floru znervózňovala, a tak se pokusila o neohrabané pukrle. Sestra Dipsacie ji plácla přes nejbližší koleno.

„Dopředu, nikdy ne do strany!“ Podívala se na sestru Salvii. „Taková drzost! Podle vlhké srsti se sotva vylíhla. Tomu nerozumím.“

„Musely jsme čekat, než se vylíhne trubec. Tyhle opičárny viděla tam.“

„Ach, nový princ! Jaká je to pro náš úl čest! Byl hezký, už když se vylíhl? Nebo to přichází postupně, jak se jim začne zvedat srst? Jak toužím…“

„Sestro Dipsacie, o kolik chův jste přišly?“

„Od poslední inspekce?“ Sestra Dipsacie se zatvářila polekaně. „Ve srovnání s jinými odděleními sotva o pár. Nejsme žádné létavky, držíme se v bezpečí před světem venku a jeho hrůzami – ale i naši lidé občas trpí…“ Odkašlala si. „O šest, sestro, od poslední inspekce o šest. Posílám je dál, jakmile se mi zdají být zmatené nebo se u nich projeví sebemenší náznak choroby – nic neriskujeme. A samozřejmě tu máme jen ty nejčistší z rodu, a taky nejposlušnější.“ Zakašlala. „O šest, sestro.“

Sestra Salvie přikývla. „A co se k vám doneslo o jiných odděleních?“

„Ále! Jenom klevety v jídelně, plané řeči, nic, co by stálo za to opakovat…“

„Prosím, povězte mi to.“ Sestra Salvie upřela na sestru Dipsacii celou svou pozornost a vzduchem zapulzovala její vůně. Flora provrtávala očima voskové dlaždice a stála bez pohnutí. Sestra Dipsacie si promnula ruce.

„Sestro Salvie, jsme v Plodišti naprosto spokojené, máme spoustu jídla, všechno nám donesou – nic nám nechybí, ničeho se nebojíme…“ Zajíkla se.

„No tak, sestro. Ulevte svému srdci.“ Sestra Salvie hovořila klidně a vlídně, a tak se sestra Dipsacie osmělila a zvedla hlavu.

„Povídá se, že sezóna je pokažená deštěm, že se nám květy vyhýbají a opadávají nerozvité a že létavky hynou ve vzduchu – a nikdo neví proč!“ Křečovitě si škubala srst. „Někteří říkají, že nastane hladomor a všechny larvičky zahynou… Ty moje malé chůvičky si dělají takové starosti, až mám občas strach, aby nezapomněly…“ Zavrtěla hlavou. „Ne že by někdy zapomněly, sestro, to nikdy! Přísně na ně dohlížíme a jejich směny vždycky hlídáme, takže i kdyby dovedly počítat – zabte mě, jestli to není pravda…“

„K tomu nepotřebuji vaše svolení.“

Sestra Dipsacie se hystericky zasmála a chytila kněžku za ruku.

„Ach, sestro Salvie, jak je milé si s vámi zažertovat! Když jsem se teď s vámi podělila o svoje starosti, už se vůbec nebojím!“

„Takový je úkol kněžek řádu Melissae: nést všechna břemena, aby úl zůstal svobodný.“ Ze sestry Salvie vycházela uklidňující vůně a naplňovala celou místnost.

„Amen,“ odvětila sestra Dipsacie. „Ale ta odvaha rodu Carduus!“

„Proč? Co udělaly?“ Flora se příliš pozdě upamatovala, jak se má chovat.

Sestra Dipsacie se na ni pobouřeně zadívala a úplně při tom zapomněla na vlastní nervozitu.

„Ona mluví? Taková nestoudnost! Sestro Salvie, ušetřete prosím mou zvědavost a prozraďte mi, proč je tady. Jestli má uklízet, zařadím ji do další směny – jen doufám, že teď všechny čističky nemají jazyky, nebo se tu všechno obrátí vzhůru nohama!“ Provrtávala Floru pohledem. „Neukázněná špinavá stvoření.“

„Chcete snad, sestro Dipsacie, soudit naše úmysly?“

„Ne, sestro, to nikdy. Odpusťte.“

„Potom laskavě nezapomínejte, že odlišnost není totéž co vada.“

„Vážím si toho, že jste se se mnou podělila o svoje hluboké znalosti, jenže v mých nevzdělaných očích označují ta slova jedno a to samé.“ Sestra Dipsacie se od Flory odtáhla. „Jak je obludně veliká – a až jí uschne srst, bude ji mít hustou jako trubec, a ty pásky, černé jako vrána – ne že bych někdy nějakou viděla, díky Matce.“

Sestra Salvie se ovládla.

„Možná už jste vyčerpaná dlouhou službou? Vaše oddané srdce by si přálo sloužit dál, ale mysl je unavená?“

Sestra Dipsacie vyděšeně zavrtěla hlavou. Kněžka se otočila k Floře.

„Otevři pusu, 717, a dovol sestře Dipsacii, ať se podívá sama.“

Flora poslechla a sestra Dipsacie bez váhání nakoukla dovnitř. Překvapeně se zadívala na sestru Salvii. Pak popadla Floru za jazyk, celý ho vytáhla a pak zase pustila, až s lupnutím zaletěl zpátky.

„Už chápu! Je to opravdu možné, ale takovýhle jazyk doprovází…“

„Ztratí schopnost ho používat, jakmile nadejde čas, aby se vrátila ke svému rodu. A i kdyby ne, sama jí veškeré znalosti vymažu z mysli. Vyzkoušejte ji, a pokud z toho nic nebude, okamžitě ji pošlete dál.“ Sestra Salvie na Floru vlídně pohlédla. „Tenhle experiment je pro tebe velká pocta. Co na to říkáš?“

„Přijmi, poslouchej, služ,“ vyhrkla Flora bez přemýšlení.

Sestra Dipsacie se otřásla. „Doufejme, že to tak bude. Taková šereda!“

Flora se zastyděla a hledala ochranu u sestry Salvie, jenže ta mezitím zmizela.

„To se stává.“ Sestra Dipsacie ji pozorovala. „Jeden nikdy neví, kdy stojí vedle něj, vždycky tě překvapí. Tak pojď.“

Otevřela dveře a místnost za nimi sladce a čistě zavoněla. „Kdyby mě o to nepožádala sama sestra Salvie, považovala bych to za svatokrádež.“ Popostrčila Floru nohou dovnitř. „Tak ať už to máme za sebou.“

Čtyři

Rozlehlé Plodiště zaplňovala jedna řada zářících kolébek za druhou. Nad některými z nich se světlo jemně vlnilo. Flora následovala sestru Dipsacii dál do místnosti. K jejímu úžasu to světlo ve skutečnosti vydávala zářivá tekutina, kanoucí v drobných kapičkách z úst mladých chův, které se nad kolébkami skláněly. Spousta dalších mlčky procházela chráněným prostorem. Vypadaly mladě a půvabně a svítily jim brady.

„To je krása!“

I přes svou nelibost si sestra Dipsacie uhladila srst na prsou a přikývla. Ukázala na jednu z kolébek, které si zrovna nikdo nevšímal.

„On, nebo ona?“

Flora nakoukla dovnitř. Larvička byla nově vylíhnutá; k průsvitné bílé kůži dosud přiléhaly měkké, perleťově bílé úponky pokožky. Očka v drobounkém obličeji měla ve spánku zavřená a vznášela se nad ní sladká mléčná vůně.

„Ona. Je dokonalá!“

„Jen další dělnice. Teď mi najdi trubečka.“ Sestra Dipsacie do rozmáchlého gesta zahrnula celé obrovské Plodiště.

„Ano, sestro.“ Flora zvedla tykadla. Nad všemi řadami se vznášela vůně malých včel, silná a stálá.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Prolog

Jedna

Dva

Tři

Čtyři