Copyright © 2014 by ROYCE SCOTT BUCKINGHAM

Published by arrangement with St. Martin’s Press, LLC.

Translation © Lenka Faltejsková, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Toto dílo je fikce. Veškeré postavy, organizace i události

v románu zachycené jsou výplodem autorovy představivosti

nebo jsou použity fiktivně.

Z anglického originálu THE TERMINALS

přeložila Lenka Faltejsková

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

IBN ePUB 978-80-7466-942-2

ISBN PDF 978-80-7543-015-1

ISBN Mobi 978-80-7543-017-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Tento román věnuji svému vytrvalému a věrnému čtenáři, třináctiletému synovi Aspenu Buckinghamovi, který už téměř spadá do cílové skupiny čtenářů Nemám co ztratit. Díky, kamaráde, za všechny rady.

Děkuji také své báječné manželce Caře a Aidenovi, intuitivnímu devítiletému synovi, který s námi vymýšlí zápletky u kuchyňského stolu.

Poděkování si zaslouží také Kaylee, Katelyn, Captain Eric, Dr. Dave a mnozí další, kteří četli pasáže z této knihy a nechávali se během jejího psaní podrobovat křížovému výslechu.

PROLOG

Protože brala posilovač, byla rychlejší a silnější, jenomže neměla zbraň a oni byli v přesile.

Siena vyběhla z úkrytu a utíkala, přeskakovala prohnilé klády a vyhýbala se zrádnému křoví. Pod zeleným vlhkým baldachýnem z větví bylo přítmí i ve dne, téměř zakrývaly slunce, ale Sieniny nepřirozeně široké zorničky těkaly kolem a dokázaly včas odhalit každý kořen, o nějž by mohla zakopnout, každé trní, co by jí potrhalo kůži. Její bosé nohy tančily kolem překážek a znovu a znovu dopadaly na mechovitou půdu. Dlouhé kaštanové vlasy za ní vlály jako hříva.

Hledala větev, kterou by mohla použít jako zbraň, jenže nebyl čas zastavovat a pokoušet se nějakou ulomit – dusot pronásledovatelů se ozýval necelých dvacet metrů za ní.

Dostala se do řidší části lesa a nad hlavou spatřila záblesk světla. Chytila se nízké větve, vyšvihla se na strom a šplhala vzhůru k obloze. Země se rychle vzdalovala a ona už si málem myslela, že na ně vyzrála. Podařilo se jí však vyplašit malou oranžovou opici, která se s vřískotem rozběhla po větvích. Teď budou přesně vědět, kde je – deset metrů přímo nad nimi.

Opustila bezpečí kmene a opatrně zkusila stoupnout na silnou větev. Čím dál po ní šla, tím víc se větev ohýbala, Siena však disponovala neobyčejnou rovnováhou, mnohem lepší než baletka. Bohužel jí dlouho nevydrží. Útěk znamená konec s TS-8. Její výjimečné schopnosti brzy zeslábnou a pak bude zase úplně obyčejná jako její pronásledovatelé, kteří s posilovačem teprve začali. Přesto byla ochotná zaplatit tuhle cenu za sebemenší naději, že bude žít.

Zespoda zasvištěla šipka a zabodla se do tenké větve jen pár centimetrů od jejích nohou. Na strom vystříkla inkoustovou tekutinu, kterou Siena znala až moc dobře. Lezou nahoru a téměř jistě ji příště trefí. Tenká větev se prohnula jako skokanské prkno. Siena přenesla váhu do nohou, a když se větev vymrštila vzhůru, skočila.

Při skákání po liánách je nejdůležitější vertikální orientace – tu využívají i opice. Vrhla se k vedlejšímu stromu. Jeho větve překrývaly větve toho, který právě opustila, ale konce měly příliš tenké. Potřebovala se mezi nimi dostat k silnějším částem uvnitř koruny. Bylo to hodně daleko, snad osm metrů, pro obyčejného člověka nemožné. Jenže ona brala posilovač. Tenké větve zapraskaly. Cítila, jak ji konce škrábou na tvářích a na čele. Jiné dívce v jejím věku by to možná vadilo – takové, která chodí na plesy a věčně střídá profilové fotografie –, zato Sieně to bylo jedno. Proletěla korunou ke kmeni. Těsně se vyhnula špičce větve, která by jí mohla vypíchnout oko, ale neztratila soustředění. Natáhla se ke dvěma různým větvím. Dlaně narazily do dřeva, obemkly je, vzápětí se již zavěšená zhoupla. Větve zasténaly pod její vahou.

Nebyl čas oslavovat povedený skok. Zůstávala na dostřel od prvního stromu. Vyšvihla se nahoru a začala šplhat, vynořila se mezi listím na světlo. Když se ohlédla, spatřila na stromě, který právě opustila, dva tmavé obrysy. Za nimi viselo nízko na obloze večerní slunce. Otočila se a postupovala po další větvi pryč od nich, pospíchala na východ, a když se dostala až na pružný konec, znovu skočila.

Přelétávala mezi vrcholky stromů, s každým skokem si byla jistější. Uteče jim. V tu chvíli však zaslechla v dálce rachocení vrtulí. Poklesla na duchu. Náskok jí nebude nic platný. Jakmile ji Pilot zahlédne, půjde po ní i vrtulník, a ten je mnohem, mnohem rychlejší. Zamračila se – v korunách stromů nebude o nic bezpečněji než na zemi.

Před sebou zahlédla moře, krabatou modrou pokrývku přehozenou přes svět za svěžím zeleným kobercem lesa. Pustila se tím směrem, vylezla do takové výšky, aby viděla na pobřeží. Na severu se hned za okrajem lesa zvedaly pobřežní útesy. Odrazila se od větve a skočila dolů, využila klesání ke zvýšení rychlosti. Když se ohlédla, utvrdila se, že ji ostatní stále pronásledují. Slezli na zem a dali se do běhu. Usoudila, že je musí setřást, nebo vyřídit. Dávala přednost druhé možnosti, ale proti několika ozbrojeným pronásledovatelům měla šanci nanejvýš padesát na padesát. Vrtulník se blížil. Buďto ji Pilot zahlédl, nebo mu dali zprávu vysílačkou. Teď už ji sledují i ze vzduchu.

Po zemi se jich pohybovalo víc. Ti dva na stromě byli jen průzkumníci. V duchu rychle probírala své výhody. Rychlost, síla, obratnost. Málo proti mnoha. Ale důležitá byla i znalost lesa. Žila tu už téměř rok. Tihle noví rekruti ne. Seskákala po větvích dolů na zem a dala se do běhu. Z vrtulníku ji pod stromy nebude vidět. Ti ostatní ji nejdřív musí dohonit.

Za sebou zaslechla zapraskání. Byli neohrabaní, ale blížili se. Nohy už měla rozedřené do krve. Kdyby byla měla boty, dost možná by jim jednoduše utekla. Takhle se pustila k útesům. Věděla o tajné skrýši, kterou tam objevila během výcviku.

Už slyšela oddechování. Dva se blížili, jeden už byl velmi blízko. Spatřila známý strom a poznala trsy keříků s bílými tečkami. Když se za nimi náhle objevil okraj útesu, byla připravená.

Setrvačnost ji nesla vpřed, přitom však držela nohy pod sebou a otočila se o sto osmdesát stupňů, vymrštila paže, aby se chytila porostu a zastavila pád, když se ocitla v úrovni malé jeskyně v útesu. Zhoupla se a setrvačnost ji hodila dovnitř, kde tvrdě dopadla na kamennou zem a dokutálela se až ke stěně. Bolelo to, přesto nevykřikla. Kousla se do rtu, snažila se popadnout dech a čekala.

Nahoře se rychle blížily kroky, následoval překvapený výkřik.

Chlapci, který proletěl kolem Sieny, muselo být devatenáct, stejně jako jí. Jako těm, se kterými ještě předtím chodila. V pěsti svíral oštěp, jako by to bylo jeho jediné spojení se životem. Když se jejich pohledy nakratičko setkaly, spatřila v jeho očích děsivé pochopení. Padal dál a máchal rukama a nohama ve vzduchu. Pustil oštěp a chytal se keřů na stěně útesu, ale bez úspěchu, buďto je míjel nebo rostliny vytrhával i s kořeny. Pokoušel se pod sebe dostat nohy, přes-to zůstával v horizontální poloze. Pak mu hlava narazila do skály s tupým křupnutím, jako když se kokosový ořech rozbije o chodník. Siena zbytek pádu nesledovala. Ani nemusela. Bylo po něm.

Vzápětí jí došlo, že sem přijdou i ostatní. Jestli začnou okolí prohledávat, najdou ji. Rychle si sundala batoh a hodila ho dolů za nehybnou hromadou masa na pláži, která byla ještě před okamžikem devatenáctiletým chlapcem.

Další kroky se nad ní ozvaly právě ve chvíli, kdy vlny začaly její batoh a chlapcovo tělo stahovat do moře. Byly to těžké kroky nohou v kanadách, jak jí napovídal posílený sluch. Kroky dospělého. Zastavily se, chvíli bylo ticho, pak zapraskala vysílačka. Mužský hlas patřící k páru nohou popisoval scénu pod sebou.

„Tady osobní trenér,“ ohlásil se. „Siena konečně expirovala. A bohužel musím nahlásit, že Peter absolvoval předčasně…“

Siena si ve skrýši tiskla kolena k hrudi. Moře mezitím dokončilo úklid a pláž zůstala prázdná.

„Vypadá to, že budeme potřebovat dalšího.“

CAMŮV PLAYLIST 1.

PAN SMUTEK ))

The Fallen Angels

2. ZDECHLINA U CESTY

Suicide Squirrel

3. DUŠE NA KLACKU

Dog Breath

Právě ti přišla nová zpráva,

není to bohužel žádná sláva.

Bůh se mnou právě vyjebal, pomyslel si Cameron Cody.

Ležel na polohovacím nemocničním lůžku se sluchátky, v nichž hrála pomalá a tichá hudba, tragická melodie devatenáctiletého kluka, který měl letos začít jako pravé křídlo ve fotbalovém mančaftu Západní washingtonské univerzity. Všichni mu říkali „Křídlo“.

Pootočil se a zadíval se na monitor srdeční činnosti. Pravidelně pípal. Pořád žiju, pomyslel si. Zatím.

V posteli si připadal nemístně, jako by tu byl jen nedopatřením. Za pár týdnů měl vyrazit vstříc večírkům na Garden Street, o měsíc později si pořídit smoking na ples absolventů a na konci čtvrtletí se dostat na seznam nejlepších studentů. A především se měl přestěhovat do podnájmu s Kristi Banksovou a dalšími pěti a užívat si nekonečné mejdany. Krucinál, s Kristi Banksovou! Nakonec si přece jenom našel holku. Měl dostudovat, najít si práci a své místo ve světě.

Ne umírat.

Kovový štítek na plastovém zábradlí nemocničního lůžka hlásal PNEUMATICKÉ LŮŽKO DURACARE. Dal své posteli jméno Numo. Dala se nastavit do stočtyřiadvaceti různých poloh – víc než v kámasútře – a Cam všechny prostřednictvím dálkového ovládání vyzkoušel během první hodiny. Numo mu připadala až zvráceně pohodlná.

Nedivím se, že sem lidi chodí umírat, pomyslel si. Všechno vám tu usnadní. Na těch pár měsíců dostanete parádní postel, všechno, co sníte, hry s bezdrátovým ovládáním, léky, které potlačí bolest, a bingo! Další, prosím.

To chodba oddělení 3C, z níž vedly dveře i do jeho pokoje, působila sterilně. Kvůli bílým stěnám se zdála děsivě široká, zvuky se tam rozléhaly jako v kaňonu. Každé ráno byla navíc cítit chlórem. Kdykoli Cam opustil svůj pokoj, připadal si, jako by vcházel do bílé institucionální verze posmrtného života. Oddělení 3C bylo nemocniční „křídlo smrti“, jak mu přezdíval personál, když si myslel, že pa-cienti neslyší.

Zvenčí do pokoje doléhal pláč jeho rodičů. I oni si mysleli, že je nemůže slyšet. Jenže slyšel. Bylo to trapné. Stejně jako jeho nemocniční košile se zavazováním na zádech. S kytičkami.

Zasténal. Prosím, řekněte mi někdo, že nemusím umřít v tomhle!

Smutné bylo, že když se nad tím zamyslel, už byl v podstatě mrtvý. Snažit se o dobré známky? Připravovat se? A na co? Zlepšovat se v práci s míčem? Stejně už si žádný zápas nezahraje. A dívky? Když byl mladší, byl pro ně vždycky jen hodný kamarád, pomáhal průbojnějším klukům navazovat známosti. A když teď konečně přibral deset kilo a přišel na to, jak si upravovat blond vlasy, aby nevypadal jako idiot se sestřihem a là kastrol – tajemství spočívalo v gelu ve spreji –, nějaká pitomá nemoc, o níž nikdy neslyšel, ho má zabít.

Ale pořád je tu Kristi, pomyslel si. Snad jediné plus celé té věci s umíráním. Když jí to řekl, litovala ho. Ležela s ním na pohovce a objímala ho až do konce pozdně večerního pořadu v televizi. Teď se možná začnou líbat. Často.

V tu chvíli se ozvalo zdvořilé, téměř omluvné zaklepání. Kristi. Právě včas. Zakryl příšernou květovanou noční košili přikrývkou.

„Jo,“ zavolal. Příliš nahlas, pomyslel si, příliš nepříjemně. „Pojďte dál, prosím,“ opravil se.

Dveře se otevřely a dovnitř nahlédla světlovlasá hlava Kristi Banksové. „Nejdu nevhod?“ zeptala se.

Pokud jsi nechtěla přijít, až bude po mně, tak ne, pomyslel si.

Kristi vklouzla dovnitř, ale zůstala u dveří. Na sobě měla úzké westernové tričko, džíny a boty na podpatku. Nadýchané zlaté vlasy jí splývaly na ramena a kolem jejích křivek jako šťastná řeka vinoucí se mezi kopci. Cam na ni dokázal jen zírat. Zaslechl zrychlené pípání a spěšně hodil deku přes velmi výmluvný monitor srdeční činnosti.

„Jasně že ne,“ řekl. „Dík, žes přišla.“

„Becky si myslela, že bych měla,“ vysvětlovala. „Teda já samozřejmě chtěla, ale pořád jsem nevěděla, jestli se to hodí.“

„Hodí se to skvěle.“

Zaváhala, úzkostně přelétla pohledem zdravotnické přístroje. Hadičky a dráty Cama ovíjely jako řetěz vánočních žároviček.

„Já vím, vypadám jako loutka,“ vzdychl, „ale nakažlivý to není.“

Kristi se zmohla na chabý úsměv. „Jasně že ne.“ Došla k posteli, ale nepolíbila ho. Stála tak blízko, že cítil vůni jejího jablečného šamponu, kterým si myla ty své nádherné vlasy.

„Jak ti je?“ zeptala se.

„Kupodivu celkem fajn. Dokonce i obvoďákovi, ke kterýmu chodím, se zdálo, že jsem v pohodě. Jenomže pak mi specialista udělal cétéčko a našel mi v hlavě nádor. Ale nejradši bych se teď jel vykoupat do parku Whatcom Falls. Umíš řídit?“

„Není ti na to zle?“

„No, celkem jistě umřu, jestli se ptáš na tohle, ale ještě chvíli potrvá, než se začnou příznaky zhoršovat. Teď jsem tu jenom na testech. Zítra už bych mohl být zase doma.“

Opatrně přikývla. „A budeš tam celý semestr?“

Ta otázka se zdála divná. Camovi však brzy došlo, o co jí jde. Kristi čekala, klepala dlouhými umělými nehty do kovového zábradlí Numa. Cam cítil, jak se v něm probouzí ten hubený hodný kluk. Bránil se tomu, ale marně.

„Jestli si potřebuješ najít novýho spolubydlícího, pochopím to,“ řekl nakonec.

Zatvářila se poněkud překvapeně, ale nepopřela to. „Fakt? Protože Ben Richards shání bydlení.“

Cam si všiml, jak se jí při vyslovení Benova jména rozzářily oči. Zabolelo to. „Jo, je to v pohodě, fakt.“

„Jsi zlatej.“ Málem ho objala, ale dělily je od sebe hadičky. Místo toho Cama pohladila po rameni. Následovalo ještě několik neohrabaných otázek z její strany a několik neohrabaných vtipů z Camovy, ale pořád žádné líbání.

„Tak já už půjdu, abys mohl odpočívat,“ oznámila nakonec Kristi. Tentokrát ho pohladila po lokti, další naprosto nezajímavé části těla. Zamířila ke dveřím a přitom se mimoděk dotkla růžového mobilního telefonu v kapse džínů.

„Od rána ležím v posteli, nejsem unavenej.“

„Ale možná potřebuješ klid na přemýšlení.“

Napadlo ho, že to spíš Kristi potřebuje čas, aby mohla vymyslet, komu má zavolat, kdo by před plesem abiturientů neumíral v nemocniční posteli. Možná Benu Richardsovi.

„Jsem ráda, že jsem za tebou zašla,“ řekla.

Nasadil úsměv. „Já taky.“

Vzápětí už byla na chodbě a Cam slyšel, jak jí během úprku z oddělení 3C cvakají nehty na klávesnici telefonu.

Dveře se sotva zavřely, když se v nich objevila Camova sestra. Trish byla o pět let starší, moc na to, aby byli kamarádi, málo na to, aby vůči němu měla pečovatelský vztah. Většinu času jí připadal otravný. Nešla na vysokou – nebyla studijní typ. Žila u dálnice na kraji města v jednom z těch dvou set bytů, které vypadaly jeden jako druhý, a prodávala oblečení v obchodě Ready-to-Wear v nákupním centru.

Zastavila se u jeho postele přibližně ve stejném místě jako Kristi.

„Promiň, jestli jsem na tebe byla někdy hnusná,“ vymáčkla ze sebe.

Nijak to neupřesnila – zdálo se, že je omluva ušitá tak, aby z jedné vody načisto překlenula všechny ošklivé věci, které mu kdy provedla nebo řekla. Přes veškerou stručnost bylo Camovi jasné, že si tu větu připravila dopředu. Šlo o přesně vyměřenou směs nezávazné lítosti a vzdoru, který jasně říkal, že za všechno stejně mohou rodiče. Rychle to z ní vylétlo a pak už jen čekala, až to on přijme.

„Dobře, díky,“ řekl, i když mu připadalo nefér nechat ji vyklouznout tak snadno po všech těch letech, kdy ho nesnášela. Věděl ale, že by si jinak okamžitě stěžovala rodičům, a nehodlal trávit hodinu svého krátícího se života rozebíráním problému s rodiči v roli rozhodčích.

Aspoň vynechala všechny ty dojemný kecy, pomyslel si.

Když ze sebe Trish dostala, co bylo třeba, zůstala stát a hlasitě žvýkala. Vyfoukla malou bublinu. Praskla a jí na rtu zůstal růžový kousek, který se pohyboval, když mluvila.

„Od tý doby, co jsme to zjistili, je všechno nanic,“ prohlásila.

„Hmm,“ souhlasil Cam.

„Máma s tátou jsou bez sebe. Rozbrečí se pokaždý, když s nima potřebuju mluvit o něčem důležitým.“

„To je fakt smůla.“

„Nic si z toho nedělej, nemůžeš za to, že jsi nemocnej.“

„Jo, neměl jsem to v plánu.“

„Je s tebou sranda. Budeš mi chybět.“

„Bude to až tak někdy za rok.“

„Jo, chtěla jsem říct, že pak mi budeš chybět.“

Žádné objetí nebo pohlazení. Cam se neurazil. Fyzický kontakt zrušili v době, kdy Trish začala být v pubertě a zavedla pravidlo „nedotýkat se“, dokonce i když si třeba jen podávali máslo u snídaně. Ten hubený hodný kluk se i nadále hlásil o slovo a přemlouval ho, aby z toho nedělal vědu. Trish zřejmě čekala, až řekne, že i ona bude chybět jemu, ale silně pochyboval o tom, že by mu po smrti někdo mohl chybět, a nesnášel lhaní.

„Dík, že ses zastavila,“ řekl tedy.

„Nemáš za co.“ Usmála se tak vlídně, jak dokázala. „Stejně cestou do práce jezdím kolem.“

Návštěvy přicházely dál.

Stavili se kluci z fotbalového týmu s jeho dresem. Číslo devatenáct. Jeho věk. Dres byl úpravně složený v zaskleném rámu, kde zůstane navěky, pokud by sklo nechtěl rozbít a vloupat se dovnitř v nějaké fotbalové nouzi. Na sametovém rámu, v němž bylo sklo zasazené, stála stříbrným písmem jeho přezdívka „Křídlo“. Tvářil se, jako že se mu to líbí.

Po nich přijela matčina teta s manželem. Oba už byli staří a znali ho „od narození“, nebo to aspoň tvrdili. Vykládali mu o svých známých, kteří umírají na různé nemoci, a dotýkali se jeho obličeje suchýma vrásčitýma rukama jako dvě smrtky. Cama už unavovalo vysvětlovat, že je mu zatím dobře, a oni se zdáli zklamaní, že jeho stav není bolestivější nebo zajímavější, tak si nakonec začal vymýšlet. Namluvil jim, že někdy má pocit, jako by mu ve vlasech lezli pavouci, a se strhaným výrazem jim svěřil, že má v poslední době zelenou stolici. Přestal s tím, teprve když to prateta pověděla zdravotní sestře a ta se přihnala do pokoje, aby zjistila, co mu je.

Nakonec přišel Mason. Byl starý jako on, ale žil na koleji, kde muselo být čtyřiadvacet hodin denně ticho, a místo fotbalu hrál Hero-Quest online. A pravděpodobnost, že půjde na ples na počest abiturientů, byla téměř nulová. Mason bydlel o tři domy dál už v době, kdy spolu chodili na základku, a každou sobotu pro něj přišel, jestli s ním nechce jít ven. Navíc spolu v jedenácti chodili do skauta. Mason si dokonce v páté třídě nechal utéct školní výlet do akvaparku a místo něj šel hrát Risk a Stratego s Camem, který měl zánět dutin. Od té doby, co začali chodit na vysokou, se tolik nevídali, přesto se Mason občas v sobotu zastavil.

„Hezká noční košile,“ poznamenal.

Cam se poprvé za celý den zasmál. „Líbí se ti? Kdybys ji moc chtěl, možná by se tu ještě nějaká našla.“

Mason se rozesmál. Vysekl pozdrav čtenáře myšlenek, přidržel si dva prsty na spáncích a zahučel přitom. Pak utichl, zadíval se na monitor a na chorobopis zavěšený na posteli. „Nová diagnóza?“

„Tenhle doktor je specialista, dělá jenom tohle.“

„Jakou máš strategii?“

„Jak to myslíš?“ nechápal Cam. „Jak vidíš, podstupuju léčbu.“

„Slyšel jsem, že tě nezachrání.“

„To je fakt, je to dost nepravděpodobné.“

„Ne každý se rozhodne doufat v něco nepravděpodobného.“

„A co navrhuješ ty?“

„Využít soucitu?“

„Zkusil jsem, ale nevyšlo to.“

„Kristi?“

„Jo.“

„Obdivuju, žes to zkusil.“ Mason se klepl do úzké brady. „Víš, Came, tys šel vždycky do všeho. Vzpomínám si, jak jsi ještě na střední přihlásil tu naši příšernou kapelu do programu u příležitosti ukončení školního roku, jenom abys nás donutil víc cvičit.“

„Jo, měl jsi vztek.“

„Ale hodně jsme se díky tomu zlepšili. Bylo to asi to nejlepší, co mě kdo donutil udělat proti mé vůli.“

Cam se na něj pátravě zadíval, ale nezdálo se, že by šlo o ironii.

„Zdá se to hrozně divný, že někdo tak akční jako ty leží v posteli a nic nedělá,“ pokračoval Mason.

„Jo. Je to divný.“

„Tak… prostě něco dělej.“

V tu chvíli vešel doktor Singh. Specialista. Onkolog.

„Doufám, že mému oblíbenému pacientovi neradíte, aby nedal na mé rady,“ zazubil se lékař.

Mason znovu předvedl známý pozdrav. „Vrátím se, jakmile vymyslím, jak se zbavit toho zlého doktora, co tě odsoudil k smrti.“ Mrkl na doktora Singha a odkráčel.

Lékař se zastavil vedle lůžka. Pocházel z Indie a na začátku Camovi neřekl, že umírá. O výsledcích první série testů s ním přišel promluvit neotřesitelně veselý, s úsměvem na tváři. S úsměvem! Údajně to byl vyhlášený odborník. Přiletěl jen kvůli Camovi, znal jeho onemocnění jako své boty a místní lékaři mu nechávali volné pole působnosti.

„Jste pozoruhodný druh,“ konstatoval. Cestoval kvůli podobným případům po celých Spojených státech. Sebejistý. Navíc přátelský. Ale „pozoruhodný“ v Camově případě neznamenalo nic dobrého a ani všechny úsměvy světa jej nemohly obrnit před konečným verdiktem. Smrt. Nejpozději do roka. Pravděpodobnost přesahovala devadesát procent a přesná cifra se v Camově mysli v podstatě rovnala stovce.

„Rád bych udělal ještě pár vyšetření,“ oznámil doktor Singh. „Doufáme, že…“

Cam se tvářil, jako že poslouchá, ale v duchu už si celkem uměl představit vražedný nádor v jeho hlavě, přesně na místě, kde (jak popisovaly odborné publikace) stín ve tvaru fazole znamená, že jste nahraní. Camovi připadal spíš jako hruška, přesto si byl poměrně jistý, že ať už jde o jakoukoli plodinu, její obrys v primární projekční oblasti mozkové kůry nevěstí nic dobrého. Na zbytku nezáleželo – na názvu choroby, na tom, jak postupuje nebo proč se rozhodla zpackat život zrovna jemu. Nechápal, nezajímal se, neposlouchal. Věděl jen to, že svět už nejspíš poznat nestačí.

CAMŮV PLAYLIST 2.

ZDECHLINA U CESTY ))

od Suicide Squirrel

3. DUŠE NA KLACKU

od Dob Breath

4. VÍTEJ V ZOO

od The Way Chunky Monkeys

Jestli chceš s náma na ulici hrát,

tak musíš umět rychle utíkat.

Slunce už Cama opustilo, uprchlo za západní obzor, přesto nemohl pořádně usnout. Pohyboval se v jakémsi polosnu, cítil, že se něco blíží, ale neviděl to a neměl jak to zastavit. Pohyboval se pomalu, jako by běhal v písečných dunách, a vedle něj seděl nějaký podivín…

Otevřel oči. U postele skutečně seděl zvláštní chlapík v hnědém overalu a kožených rukavicích. Očividně nešlo o lékaře ani jiný nemocniční personál a návštěvní hodiny skončily už přede dvěma playlisty. Vypadal zhruba na třicet let, v dobré kondici – ani tlustý ani hubený. Uši měl brunátné a vlasy naježené. Jako by měl předtím nasazená sluchátka, pomyslel si Cam. Muž se nakláněl nad postelí, jako by chtěl Cama vyšetřovat.

Cam se posadil. „Hele, bacha! Co tu chcete?“

„Jak ti je, Came?“ zeptal se muž bez hnutí brvou.

„Jste doktor?“

„Vypadám tak?“

„Ne. Takže kdo jste?“

„Jsem někdo, kdo ti chce dát šanci.“

„Možná jste nepochopil, co se píše v kartě,“ ušklíbl se Cam a položil se zpátky na polštář, „ale mně tak nějak šance došly.“

Muž se zazubil. „Ale pochopil jsem to. Všechno, co stojí ve tvém chorobopisu. A znám i tvoje školní výsledky, hodnocení učitelů, vím, že ses hlásil ke službě jako dobrovolník. Posledních pár dnů jsem si s tebou dal hodně práce. Dokonce znám i tvoje fotbalové skóre za poslední rok – žádný gól, ale šest asistencí. Jsi týmový hráč. Podle toho, co o tobě napsali učitelé, navíc pozorně posloucháš a plníš, co se po tobě chce.“

Teď už byl Cam plně při smyslech, veškeré zbytky ospalosti jej opustily. Povytáhl obočí. „Dobrý. Takže jste něco jako terapeut?“

Chlapík přikývl. „Svým způsobem, ale jsem něco víc.“

Cam o žádného terapeuta nestál, ale nechtěl být ani nezdvořilý. Nechal toho člověka mluvit.

„Vidím to tak, že v průběhu následujícího roku se tvůj stav bude pomalu zhoršovat a budeš sem jednou týdně docházet na nepříjemnou a marnou léčbu, až do téhle pohodlné polohovací postele zalezeš naposledy jako kočka, která se schoulí pod verandou, když přijde její hodinka…“

„Páni,“ skočil mu Cam do řeči, „zřejmě jste mi nepřišel líčit růžovou budoucnost, co?“ Podezíravě si muže prohlížel. „Ale vypadá to, že bude následovat nějaké ‚nebo‘.“

„Vnímavý.“ Muž se usmál. „Nebo se můžeš přidat k naší organizaci a pomáhat v zachraňovaní jiných lidí.“

Cam zavrtěl hlavou. „To jsem přesně čekal. Je mi líto, nehodlám vstoupit do nějaké náboženské sekty jenom proto, že umírám.“

„Ale výjimeční mladíci a slečny, které najímáme, cestují na exotická místa, řídí neskutečně rychlá auta a skáčou z letadla. Nezní to přece jenom zajímavě?“

Cam si nemohl pomoct, zaujalo ho to. „Trochu jo.“

„Co máš v plánu s posledním rokem svého života, Came?“

„Nevím. Fotbal, holky, možná všechny ty parádní věci, o kterých jste mluvil.“

Návštěvník se zasmál. „Kromě jiného.“

„A co nabízíte ještě?“

„Cokoli, jen si řekni.“

„Co peníze? Nebo aspoň věci, co se za ně dají pořídit?“

„Proč ne.“

„Senzační jídlo? Parádní trénink?“

„Proč ne, ale to všechno jsou jenom věci, které můžeš mít. Co chceš dělat, čím chceš být?“

„No, jestli se tu bavíme o velkých snech, asi bych se rád stal borcem. Někým, kdo vyhraje rvačku a získá holku, a podobný nesmysly.“

„Chceš být hrdina?“

„Dejme tomu.“

Muž přikývl. „Dobrá, teď se dostáváme k tomu zajímavějšímu, protože my rekrutujeme elitní skupinu mladých lidí. Tebe a devět dalších. Všichni mají glioblastom. Všichni poslední rok života. A všichni mají velké nadání. Vycvičíme vás a potom vyšleme do tajných operací – tajných misí, jestli to tak můžu říct. Je to ohromně nebezpečné. Ale koneckonců nic není nebezpečnější než to, čemu právě čelíš, nemám pravdu?“ Když Cam neodpověděl, muž pokračoval. „Neslibuji, že ti vrátíme život, Came. Stejně zemřeš. Ale nabízíme ti šanci být výjimečný a prožít ten poslední rok naplno.“

Camovi se zrychlil puls. Podíval se na monitor. Zvýšený. Přes sto. Vyšší než při pohledu na Kristi Banksovou. „O co jde?“ chtěl vědět. „Je to nějaká nadace Splněných přání pro mladé špiony?“

„Jestli ti tohle zjednodušené vysvětlení pomůže všechno strávit, tak prosím. Je to závazek, že se svým časem tady na zemi uděláš něco skutečně smysluplného, a délka toho závazku je…“

„Budu hádat. Jeden rok.“

„Přesně tak. Nebo dokud nezemřeš, podle toho, co nastane dřív.“

„To zní dost uhozeně.“ Cam přemítal, co je ten člověk zač. Působil zvláštně upřímně, dokonce snad až neotesaně. Rozhodně žádné přislazování. „Jak mám vědět, že mi nelžete?“

„Tvé rodině přišel včera dopis, ve kterém stálo, že pokud zemřeš, mohli by získat dvě stě padesát tisíc dolarů prostřednictvím pojištění kreditní karty, o němž jsi vůbec nevěděl, je to tak?“

Cam přikývl a nechápal, odkud to ten člověk ví.

„Poslali jsme ho my. Banka, od níž máš kreditní kartu, žádnou takovou politiku nepraktikuje. Pokud se k nám odmítneš přidat, ten dopis můžou zahodit. Ale pokud budeš souhlasit, za dva až tři týdny jim přijdou peníze.“

Cam znovu povytáhl obočí. Poker face není moje silná stránka. Peníze měly být hlavní argument, musel však uznat, že je nabídka hodně lákavá. Jeho rodiče by mohli jít do důchodu nebo by mohli jeho zlé sestře pořídit dům a normální život.

„Takže prostě pošlete našim prachy za můj zkrácenej život?

„Raději tomu říkáme ‚koncentrovaný‘ život.“

Cam si nebyl jistý, jestli mu má věřit, ale celé to působilo příliš fantasticky, aby to nebyla pravda. Každopádně si všechno potřeboval promyslet. Potřebuju čas.

Muž odhadl jeho reakci a přikývl. „Promysli si to.“ Jako by do něj viděl. „Vrátím se v pět ráno, než tady začnou chodit zdravotní sestry. Budeš mít jen tuhle jednu příležitost souhlasit.“

„Musím si promluvit s kamarády a s rodinou.“

Muž zavrtěl hlavou. „Na to zapomeň. Právě naopak, pokud o tom někomu řekneš, už se nevrátím.“

„Ale já mám otázky.“

„A my jsme odpověď. Dobrou noc.“ S tím se muž zvedl a odešel.

Cam se osvobodil zpod přikrývky a ode všech hadiček. Vzápětí vyšel do jeskynní chodby oddělení 3C. Zdravotní sestra se právě vracela z obchůzky.

„Kam odešel?“

„Kdo?“ nechápala.

Chodba byla prázdná. Muž zmizel jako stín.

„Dobře…“ Cam se vrátil do pokoje, lehl si a upřel oči na strop. Čas pustit si nějakou muziku na přemýšlení, usoudil. Stiskl PLAY a zatlačil si špunty sluchátek do uší.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PROLOG

CAMŮV PLAYLIST 1. PAN SMUTEK X))

CAMŮV PLAYLIST 2. ZDECHLINA U CESTY X))