Copyright © Meredith Appleyard 2015

Translation © Jana Vlčková, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE COUNTRY PRACTICE

vydaného nakladatelstvím PENGUIN GROUP (AUSTRALIA)

přeložila Jana Vlčková

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

IBN ePUB 978-80-7466-997-2

ISBN PDF 978-80-7466-996-5

ISBN Mobi 978-80-7466-998-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Mimo psa je kniha nejlepším přítelem člověka.

V psovi je taková tma, že se tam nedá číst.

Groucho Marx

Kapitola 1

Napřed něco zadunělo a pak se ozvalo volání o pomoc. Megan vylétlo srdce až do krku. Odhodila časopis, který četla, a rozběhla se chodbou. Odbočila za roh a přímo před sesternou do někoho tvrdě vrazila. Ani se nepohnul. Bylo to jako nabourat do zdi, ze které je cítit prach a pot.

„Pardon,“ vydechla.

Muž cosi zamumlal a zachytil ji silnýma rukama, aby neupadla. Byl vysoký a statný. Megan zvedla hlavu a pohlédla do šedých očí s těmi nejhustšími řasami, jaké kdy viděla. Zhluboka se nadechla a vytrhla se mu právě včas, aby zahlédla nohy v džínsech a odřených pracovních botách, jak mizí v lítacích dveřích pohotovosti.

„Ale ne! Musím běžet!“ Letmo se podívala přes rameno a pospíchala na ambulanci. V zádech cítila pohled šedých očí.

Jayne, zdravotní sestra, která právě sloužila, k ní vzhlédla od muže ležícího na podlaze. „Dobře, že jste tady, doktorko Kimbleová! Skvělé načasování! Nemocniční radě určitě nebude vadit, když nastoupíte o den dřív.“

„Ráda jsem k službám.“ Megan se usmála a rychle se pustila do vyšetřování pacienta. Vlasy mu začínaly řídnout, ale jinak byl opálený a fit. Na vytáhlém těle by nenašla gram přebytečného tuku. Oblečení měl špinavé a ruce zhrublé prací. Okopané špičky bot trčely ke stropu.

„Jmenuje se Rob Dewhurst. Přišel a držel se za hruď. Zrovna jsem ho zvala dál, když zkolaboval. Žádný pulz.“ Jayne mu zručně rozepnula a rozhrnula košili, aby ho připravila na kardiopulmonální resuscitaci, zatímco Chris, druhá sestra, přivezla vozík s pohotovostním vybavením.

Tyhle záchranářské vozíky jsou všude na světě stejné, a tak Megan bez potíží našla všechno, co potřebovala. Popadla resuscitátor, pustila kyslík a klesla na kolena. Ucítila příval adrenalinu. Uvolnila muži dýchací cesty, přiložila náustek a několikrát zmáčkla vak.

„Znáte ho?“

Jayne přikývla a pustila se do masáže srdce. Počítala nahlas.

„Sakra.“

Chris se krčila na podlaze vedle Jayne. Beze slova si vyměnily místa jako sehraný taneční pár. Jayne převzala od Megan ambuvak. Dvakrát vdechnout, třicetkrát stlačit hrudník. V okamžiku, kdy Megan přiložila pacientovi na hruď elektrody defibrilátoru a spatřila na srdečním monitoru klikatící se zelenou linku, věděla, že mají šanci muže zachránit.

„Odstupte,“ prohlásila rázně a obě sestry se odsunuly stranou. Stiskla tlačítko a pacient sebou trhl, jak jím projel elektrický výboj. Pohlédla na malou obrazovku. Přála si, aby světélkující linka naskočila. Nestalo se tak.

„No tak, no tak,“ drmolila. Bušení srdce cítila až v uších. Obě sestry se znovu pustily do oživování, zatímco Megan kvapně otvírala balíčky, aby co nejrychleji pacientovi zavedla nitrožilní kanylu.

Po čtyřech dalších šocích a dvou dávkách adrenalinu se mužovo srdce opět probudilo k životu a pacient se poprvé sám nadechl.

I Megan se zhluboka nadechla, aby se uklidnila a její srdce přestalo vyvádět. Seděla na podlaze. Přinutila se odtrhnout zrak od rytmu na obrazovce a podívala se na hodinky. Ulevilo se jí, když zjistila, že pacienta oživovaly jenom deset minut. Vždycky jí to připadá jako hodiny.

Přikývla a Chris dala pacientovi na obličej kyslíkovou masku. Potom se zvedla a upravila přísun kyslíku. Mužova víčka se zachvěla.

„Musíme ho zvednout,“ prohlásila Jayne. Podložila mu hlavu polštářem a na mozolnatý prst připnula monitor kyslíku. Pak mu ovinula kolem paže manžetu na měření tlaku. „Devadesát na padesát,“ hlásila. Zvedla se a protáhla si ztuhlé nohy. Přece jenom už je jí šedesát.

„Takže víme, kdo to je.“ Megan se podívala z jedné zdravotní sestry na druhou.

Chris si odfrkla. „Samozřejmě. Tady na venkově se známe všichni.“ Našpulila tenké rty.

„Rob je farmář a jeho žena předsedkyně v nemocniční radě,“ vysvětlovala Jayne. „Je mu kolem pětašedesáti.“

Megan přikývla a zastrčila si za ucho ryšavou kadeř. „Mohla byste mu dát fyziologický roztok, Jayne, a změřit EKG? Já si půjdu zavolat. Potřebujeme ho co nejrychleji dostat do Adelaide. Podle mě je kandidát na trombózu.“

Jayne přikývla. Byla vysoká a štíhlá a její vlasy, stažené vzadu na krku do uzlu, prokvétaly stříbrem. „Chris, přivez zvedák. Pokusíme se ho dostat z té podlahy. A zavolej příslužbu, aby na pár hodin přišla.“

Kolegyně přikývla a zručně posbírala rozházené předměty – roztrhané obaly, použité injekční stříkačky, dezinfekční ubrousky a žiletku na jednou použití, na jejímž ostří se zachytily šedivé chlupy. „Hned,“ zamumlala a odešla.

Megan položila pacientovi dlaň na předloktí. Cítila, jak se hřejivá kůže pod jejími prsty hýbe.

„Nic mi není,“ ozvalo se sípání zpod kyslíkové masky. „Můžu vstát.“

„To je v pořádku, pane Dewhurste. Zůstaňte, kde jste,“ domlouvala mu. „Jsem doktorka Megan Kimbleová. Zkolaboval jste, protože se vám zastavilo srdce. Znovu jsme ho nastartovaly a tep už máte silnější. Necháme vás převézt do Adelaide, kde vám udělají další testy a budou pokračovat v léčbě. Předpokládám, že jste prodělal srdeční infarkt. Bolí vás na hrudi?“

Otočil se k ní a pokoušel se zaostřit na její obličej. „Vodu,“ zakrákoral. „Smím se napít?“ Nervózně pomrkával.

„Ano. Dáme vám vodu a aspirin. Máme zavolat vaší ženě?“

Přikývl a zavřel oči.

„Máte nějaké bolesti na hrudi? Popište mi je od jedné do deseti s tím, že desítka je nejhorší bolest, jakou jste kdy zažil.“

„Tři,“ zašeptal a jeho dech zamžil masku.

„Jayne, mohla byste přinést deset jednotek morfia, až budete hotová?“ Megan se opatrně postavila a přešlápla z nohy na nohu. V chodidlech ji zaštípalo, jak se do nich vracela krev.

„Za pár minut pro vás budu mít to EKG,“ odpověděla sestra a zručně přilepila Robovi na hruď další elektrody. „Tlak je pořád devadesát na padesát. Přinesu vodu a aspirin.“

Megan se zamračila a natáhla se pro telefon. Zaostřila na laminovaný seznam důležitých telefonních čísel připevněný na stěně. Tohle nebylo součástí plánu. Což stavy nouze nikdy nejsou.

Nastoupit do zdejšího zdravotnického střediska měla až zítra ráno v devět. Před hodinou vystoupila z autobusu a čekala v nemocniční jídelně, až ji někdo odveze do přiděleného bytu. Ještě se tu nestačila rozkoukat, ale zoufalé volání o pomoc ignorovat nemohla.

Otočila se k sestře, připravená spojit se s Královskou nemocnicí v Adelaide. „Jayne, na chodbě jsem se srazila s nějakým mužem, zřejmě přítelem našeho pacienta. Zeptám se ho, jestli by nám pomohl dostat pana Dewhursta na lůžko.“

Když Megan otevřela dveře, nečekala, že muže se stříbrnýma očima najde přesně tam, kde ho nechala. Byl opálený, ramena měl široká a čišelo z něho kouzlo drsných mužů. Džínsy i khaki košili měl vybledlé a pracovní boty okopané.

„Vy jste doktorka?“ vyhrkl udiveně a rozpačitě si přehodil ohmataný klobouk z jedné ruky do druhé.

Přikývla a podala mu ruku. „Megan Kimbleová.“ Štíhlé prsty zmizely v pevném stisku jeho velké dlaně a v ten okamžik jako by to mezi nimi zajiskřilo. Megan cítila, jak jí poskočilo srdce. Bezděčně vykulila oči a rychle se mu vyškubla.

„Sean Ashby,“ představil se. Ukázal palcem ke dveřím pohotovosti. „Spravovali jsme ploty, když ho najednou začalo bolet na prsou. Naložil jsem ho do auta a co nejrychleji jsme ujížděli sem. Napřed jsem ho vyložil a teprve potom jel zaparkovat.“

„Rob je momentálně stabilní,“ oznámila mu. „Za deset patnáct minut si ho vyzvedne letecká záchranná služba. Chris povídala, že už jste kontaktoval jeho ženu.“

„Jo.“ Odkašlal si. Pohrával si se svým kloboukem a díval se kamsi přes její rameno. „Jenny a jejich syn Tim tu budou každou chvíli. Smím ho vidět?“

Megan se ohlédla ke dveřím pohotovosti, kde její pacient stále ležel na podlaze přikrytý dekou a hlavu měl podloženou polštářem. Podařilo se jim ho nadzvednout a dát pod něho ovčí kůži. Po injekci morfia už netrpěl bolestmi, ale mělce a namáhavě dýchal a bledá pokožka se nezbavila našedlého nádechu. Jayne klečela vedle něho a zaznamenávala životní funkce. Na srdečním monitoru naskakovala deformovaná křivka svědčící o poškozeném srdečním svalu.

„Potřebujeme Roba zvednout z podlahy a přenést ho na nosítka. Pomůžete nám?“

„Jistě. Není problém.“

Z jeho vážného tónu jí naskakovala husí kůže. „Můžete za ním, ale ne na dlouho,“ prohlásila dřív, než si to stačí rozmyslet. Otevřela mu dveře, aby mohl projít.

Sean přidřepl ke svému kamarádovi a nemotorně mu stiskl ruku. Megan se odvrátila. Nechtěla ryze soukromý moment mezi dvěma muži ničím narušit.

Rob zamžikal řasami, zvedl víčka a usmál se. „Díky, kámo. Řekl bych, žes mi tady s doktorkou a sestrami zachránil život.“

„Tebe hned tak něco neudolá, starouši. Jenny ti nejspíš dá co proto, až sem vtrhne.“

Rob se ušklíbl a s povzdechem zavřel oči.

Sean se zamračil, aniž odtrhl od přítele zrak. „Měl jsem jít s ním a sehnat kolečkové křeslo nebo tak něco. Na auto jsem se měl vykašlat. Povídal, že je v pohodě. Že už to tolik nebolí…“

„Dopadlo by to stejně,“ ubezpečila ho Jayne. „Chodba by se nezkrátila a přejít ji by trvalo stejně dlouho, i kdybys byl s ním.“

„Má pravdu,“ přikývla Megan. „Dostal jste ho sem, jak nejrychleji to šlo.“

Rob potřásl hlavou. „Vykašli se na to,“ zašeptal. „Dělals, co mohl.“

Sean se zvedl s kloboukem v ruce. „Nechám tě odpočívat.“ Podíval se na Megan. „Počkám venku na Jenny a Tima. Křikněte, až budete potřebovat Roba zvednout.“

Megan sledovala, jak odchází. Potom se vyhoupla na stoličku u pracovního pultu a soustředila se na vyplňování lékařské dokumentace a psaní zprávy pro přijímající nemocnici.

„Odvedla jste vynikající práci, Megan,“ pochválila ji tiše Jayne. „Zejména když vezmeme v úvahu, že jste se tu nestačila ani pořádně rozkoukat. Díkybohu, že jste byla v jídelně.“ Už nedodala, co jí blesklo hlavou: díkybohu, že se to nestalo včera nebo před týdnem, kdy široko daleko nebyl žádný lékař. Teď by to mohlo být jiné. O stálého lékaře přišli před několika měsíci a dočasná výpomoc se do Magpie Creeku zrovna nehrnula. Mírně řečeno.

„Pohotovostní vozíky jsou všude stejné. A papírování… Tak toho je vždycky plno.“

Dveře pohotovosti se otevřely a prošla jimi Chris se dvěma sanitáři v zelených kombinézách v závěsu. Následoval je Sean Ashby, pečlivě oblečená starší žena a zhruba třicetiletý muž, který byl mladší a uhlazenější verzí pacienta ležícího na podlaze.

Jayne se ujala vedení a řekla jim, co je třeba. Krátce nato už Rob odpočíval na mnohem pohodlnějších nosítkách, připravený k leteckému transportu. Jeho žena a syn postávali vedle něho. Teprve pak si Megan všimla, že Sean Ashby je pryč. Odešel, aniž se rozloučil. Trochu ji tím zklamal, za což si vzápětí v duchu vynadala. Co očekávala? Odvedla jenom svou práci a po fiasku s Charliem Cooperem by se měla radši držet od všech mužů dál.

Letecká záchranka si převzala pacienta a nemocniční rutina se vrátila do normálu. Sestry doplnily chybějící materiál a vyměnily kyslíkové bomby. Megan souhlasila, že vyšetří několik pacientů, kteří mezitím přišli.

„Jakmile se rozkřikne, že je ve městě doktor, vylezou ze všech děr,“ prorokovala Jayne, zatímco uklízela sesternu. Nastoupila odpolední směna a proběhlo předání oddělení, byť o něco později než obvykle.

Megan k ní vzhlédla od karet pacientů. „To je dobře. Proto jsem přece tady. Požádám agenturu, aby mi nástup napsali už ode dneška.“

Jayne povytáhla obočí. „Dobrý nápad. A připravte se. Doktora jsme tu neměli několik týdnů, tak tu bude pěkný nával.“ Zapsala si docházku a zastrčila pořadač do horní zásuvky stolu. Zářivě se na Megan usmála. „Uvidíme se ráno v osm. Provedu vás, než začnou ordinační hodiny.“

„Budu tady – a připravená.“

Jayne si umyla ruce a Megan se vrátila ke své práci. O několik minut později obě úlekem nadskočily, když jakýsi muž zabručel: „Je tu nějaký doktor? Asi potřebuju pár štychů.“

Ve dveřích sesterny stál Sean Ashby, jen několik kroků od místa, kde do něho Megan před pár hodinami vrazila.

„Seane! Co sis to udělal!“ zvolala Jayne a spěšně si utřela ruce do papírového ručníku.

Lékařka se podívala na provizorní obvaz.

„Ostnatý drát,“ poznamenal lakonicky Sean a zahýbal prsty zraněné ruky.

Megan se zvedla ze židle. „Můžete jít, Jayne. Já se o to postarám.“

Sestra pohlédla z jednoho na druhého. „Dobře. Tak tedy půjdu, pokud vám to nevadí. Pozvali jsme na večeři několik přátel a dům je vzhůru nohama. Zatím, Seane! Dávej na sebe lepší pozor a díky, žes nám předtím pomohl.“ Zamávala a byla pryč.

„Pojďte za mnou.“ Megan se kolem něho protáhla. Cítila, jak jí hoří tváře.

Muž přikývl a následoval ji na pohotovost.

„Co se vám stalo?“ Ukázala na židli.

„Uklízel jsem starý drát a nevšiml jsem si, že se do něj zamotal kus rezatýho ostnáče. Roky jsem ve špitálu nebyl a teď jsem tu dvakrát denně.“

Megan si umyla ruce a natáhla si jednorázové rukavice. Potom odvinula obvaz a uviděla zubatý šrám, táhnoucí se mezi palcem a ukazováčkem.

„Au. Vsadím se, že to bolí.“

„Trochu,“ přisvědčil. Naklonila se blíž, aby si ránu lépe prohlédla, a pošimrala ho na bradě svými kadeřemi. Když se ostře nadechl, provinile se na něho podívala.

„Promiňte. Můžete hýbat prsty? Sevřete ruku v pěst. Udělejte palcem a ukazováčkem O.“

Poslušně jí vyhověl.

„Cítíte to?“ Špičkami prstů přejela po jeho.

„Cítím,“ hlesl a zahleděl se jí do očí. Rychle ruku svěsila, stáhla si rukavice a zahodila je do koše.

„Ránu vám vyčistím a sešiju. Je to jen roztržená kůže. Kdy jste byl naposled očkován proti tetanu?“

„Nemám zdání.“

„V posledních pěti letech?“

„Ne, to bych si pamatoval.“

„Tak dostanete protitetanovku.“

Přikývl a Megan se pustila do prohledávání skříněk, aby našla soupravu na šití.

„Koukám, že si umíte poradit,“ poznamenal nečekaný pacient.

„Není nad to být vhozena do vody.“ Připravila si na podnos potřebné vybavení, jež korunovala párem chirurgických rukavic. Seanovy oči sledovaly každý její pohyb. Přistoupila k umyvadlu, aby si opláchla ruce. Otřela si je do papírového ručníku a natáhla si rukavice. Seanovu ruku zakryla chirurgickou rouškou.

„Rob odletěl v pořádku?“

„Ano. Dostane se z toho. Měl štěstí, že jste byl s ním, když ho to potkalo. Kdyby zůstal sám…“ zavrtěla hlavou. „Jenny se podařilo dostat do letadla, Tim jede do Adelaide autem. Nejspíš tam dorazí současně.“

Pustila se do čištění okolí rány a udělalo na ni dojem, že Sean ani nemrkl, když mu píchla injekci s lokálním anestetikem. Zručně mu ránu zašila a zakryla sterilním obvazem.

„Několik dní držte ruku v čistotě a suchu. Za týden přijďte a vyndáme vám stehy.“

„Díky,“ řekl a zvedl se. „Znamená to, že domácí návštěvy u pacientů nevykonáváte?“

Pobaveně se usmála, stáhla si rukavice a zahodila je. „Zásadně ne,“ odpověděla, „ale vždycky se dá udělat výjimka.“

„Aha. Díky. Budu si to pamatovat.“

„Teď vám dám tu injekci.“

Prošla lítačkami a zvířený vzduch jí příjemně ovál tvář. „Trish!“ zavolala na sestru, která nastoupila po Jayne. „Mám tu Seana Ashbyho. Zašila jsem mu ruku a potřebuje…“

„Protitetanovku a zápis do karty? Zařídím to.“

Megan zvolna vydechla. „Ano, díky.“

„Našla jste všechno, co jste potřebovala?“

„Díky,“ přikývla Megan. „Akorát jsem to po sobě neuklidila. Nevím, kam co patří.“

Trish k ní kráčela chodbou. „V pohodě. Já se o to postarám.“

O deset minut později se objevila s kartou v ruce a s pacientem v závěsu.

„Dám ti s sebou nějaké obvazy, Seane,“ prohlásila. Podala Megan kartu a zmizela ve skladu za sesternou.

Sean Ashby, farmář, rozvedený, čtyřicet let. Poštovní směrovací číslo a adresa. Megan usedla za stůl a zapsala do karty, jakou léčbu pacientovi poskytla, a že dostal protitetanovou injekci. Vzhlédla a přistihla ho, jak stojí ve dveřích sesterny a pozoruje ji.

„Trish tu hned bude.“

Sean zvedl koutky úst a nepatrně přikývl. Někde zazvonil telefon a vzápětí se objevila Trish s bezdrátovým aparátem v ruce.

„To byla Jayne,“ hlásila. „Zajímalo ji, jestli už někdo přijel, aby vás ubytoval. Omlouvá se, že na vás nepočkala.“

„Ale ne!“ zhrozila se Megan a ruka jí mimoděk vylétla k ústům. „Moje věci jsou na benzince! Nechala jsem je tam, když mě u autobusu nikdo nevyzvedl, a do nemocnice šla pěšky. Určitě už budou mít zavřeno.“

Trish mrkla na hodinky. „Jo, to budou. V neděli mají otevřeno jen do dvanácti, protože přijíždí autobus a turisté si sem tam něco koupí.“

„Sakra!“ Takže si musí vystačit s tím, co má na sobě a v kabelce.

Sean si odkašlal a ženy se na něho podívaly.

„Vaše zavazadla mám já. Vzadu v pick-upu.“

„Cože?“

„No, Dusty povídal, že jste měla namířeno tímhle směrem.“

„Dusty?“

„Ten starej chlap z benzinky.“

„Jak to mohl vědět?“ Megan překvapilo, že si vůbec něčeho všiml. Nespustil totiž uslzené oči z jejího hrudníku.

„Starému Dustymu nic neujde,“ odpověděla Trish.

„Jo, tak jo,“ smála se suše Megan.

„Dojdu pro ty tašky.“

„Počkej chvilku.“ Trish mu položila ruku na paži a otočila se k Megan. „Kde budete bydlet? V ubytovně špitálu?“

„Myslím, že jo. Slíbili mi byt v blízkosti nemocnice.“

„Hilton to zrovna není, ale neleží daleko,“ poznamenala Trish a otočila se k Seanovi. „Nevadilo by ti, kdybys tam paní doktorku odvezl? Nevím, kdo se o to měl postarat, ale někde se zasekl.“

Sean obrátil pozornost k Megan a ta začala pod jeho upřeným pohledem rudnout. V ústech jí vyschlo a srdce legračně poskočilo. „Nedělejte si se mnou starost, Seane. Dojdu tam pěšky, když to není daleko.“ Podíval se na ni způsobem, který rozezněl poplašné zvonky v její hlavě. Přijela sem pracovat, nic víc. Obrátila se k Trish. „Dejte mi klíč a povězte mi, kterým směrem se mám vydat.“

„Nebuďte hloupá. Sice to není daleko, ale máte s sebou kufry. Seanovi to nevadí, že ne, Seane?“

„Vůbec ne,“ usmál se a v očích se mu zablýsklo.

„Díky. Přinesu klíč,“ přikývla Trish. „Nemá cenu, abyste tu dál zůstávala, Megan. Udělala jste víc, než jste musela.“ Vrátila se do skladu.

„Auto mám venku,“ poznamenal Sean. Znělo to vyzývavě. Narazil si klobouk, vzal darované obvazy a odešel.

Kapitola 2

Megan nasedla do jeho zaprášeného vozu a zaklapla dveře.

Sean povytáhl tmavé obočí. „Mám pro vás návrh. Odvezu vás do vašeho nového domova a vy mi pak na oplátku prokážete laskavost.“ Megan se zatvářila vyděšeně a Sean se usmál. „Nebojte se, doktorko, potřebuju jen odvézt tenhle auťák, než se setmí.“

„Cože? Kam?“

„K Robovi. Já si vezmu jeho traktor a odvezu mu ho do stodoly, vy pojedete za mnou. Nechci ho nechávat venku, aby ho někdo neštípnul,“ vysvětlil a nastartoval.

Podíval se na Megan. Našpulila rty a v obličeji se jí zračila směs zvědavosti a podráždění. Je úplně jiná než ženy, které zná. Ta záplava ryšavých vlasů. Přinutil se soustředit na řízení a vycouval z parkoviště.

„Byl jsem s Robem, když ho začalo bolet na prsou. Všechno jsem tam nechal, abych ho co nejrychlejc odvezl do špitálu.“ Vzpomněl si, jak Rob vykřikl a chytil se za hrudník. Obličej mu zpopelavěl. Bylo to jako déjà vu. Jeho otec se kdysi skácel stejným způsobem. Taky tehdy natahovali plot. Jenže tenkrát to dopadlo úplně jinak.

Raději tu vzpomínku zaplašil a soustředil se na pěšinu vinoucí se mezi zaprášeným křovím. Příjezdová cesta k domu, kde se ubytovával zdravotnický personál, byla úzká a samý výmol.

Megan se přidržela sedadla a otočila se. Její kufr a cestovní taška na korbě nebezpečně nadskakovaly. „Vypadá to, že každou chvíli ztratíme moje zavazadla.“

Sean se podíval do zpětného zrcátka a zpomalil. Za zatáčkou se objevila stará chalupa. „Domov, sladký domov,“ pronesl procítěně.

Ve slábnoucím světle pozdního odpoledne Megan spatřila nevelké kamenné stavení s přístřeškem pro auto, který vypadal jako něčí dodatečný nápad. Bylo vidět, že vlhkost vystoupala až k okenním římsám. Omítka na mnoha místech odpadla, okapy zrezly a sloupky na verandě vypadaly jako napadené hnilobou. Cestu k hroutící se verandě lemoval záhonek s několika ubohými pelargoniemi.

„Působí to… rustikálně,“ okomentovala taktně svůj první dojem, otevřela dveře auta a vystoupila.

Sean si odfrkl. „Rustikálně? Podle mě je to na buldozer.“

„Tak špatné to zase není. Určitě mi tu nebude nic chybět.“

Usmála se a Seanovo srdce udělalo kotrmelec. Chopil se jejích zavazadel. „Kruci písek! Co tam vozíte?“ zamumlal a zamířil k domu.

Megan otevřela dveře se sítí proti mouchám, aby mohla odemknout vchod. Sean za ní vlekl její bagáž. „Vaše ruka! Ať vám neprasknou stehy. Hned si to vezmu.“

„Stačí, když mi otevřete.“ Ochotně mu vyhověla.

Vstoupil s jejími věcmi dovnitř. Následovala ho a stiskla vypínač. Rozhlédla se po obytné kuchyni. „Připomíná mi to moje poslední působiště. Dokonce i velikostí.“

Místo vypadalo zchátrale a opotřebovaně. Vybavení sestávalo z pestré směsice vyřazeného erárního nábytku a garážových výprodejů – samá vysloužilá veteš z šedesátých a sedmdesátých let. V obývací části byl na podlaze nalepený hnědý koberec, v kuchyňce ošoupané lino. Někdo postavil na pult misku s čerstvým ovocem, a když Megan otevřela ledničku, uviděla chléb, máslo a mléko. V křehkých nádobách z hnědé kameniny stojících na kuchyňské lince našla čaj a kávu.

„Kdysi tu bydlela vrchní sestra.“ Sean nakrčil nos, do kterého se nepříjemně vtíral odér zatuchliny, „ale nemůžu si vzpomenout, kdy naposledy tady někdo žil.“

„To bude dobré,“ povzdechla si Megan. „Trocha čerstvého vzduchu a slunečního svitu…“ Seanovi neušlo, že její úsměv není úplně spontánní jako venku.

„Přinejmenším neumřu hlady.“

„Promluvím s Jenny. Třeba se pro vás najde lepší ubytování. Nikdy jsem tu nebyl, takže jsem nevěděl…“

„To je v pořádku, Seane. Jenny má teď starostí až až. Budu bydlet blízko nemocnice, což je pro mě důležité, protože nemám auto. Zůstanu v Magpie Creeku jenom čtyři týdny a tady budu jenom jíst a spát.“

Sean vydechl a radši si ji nepředstavoval svůdně schoulenou v posteli. Jenže představivost byla silnější. Proto se odvrátil a předstíral, že má spoustu práce s poponášením zavazadel. Megan mu vzala tašku z poraněné ruky a položila ji na prosezenou pohovku.

„Počkejte, podívám se na ten obvaz.“ Zvedla jeho ruku a vzápětí vytřeštila oči. Uviděla, že bandáží prosakuje krev.

„A sakra. Promiňte, doktorko.“

Přejela prsty po obvazu. Seanovi se líbily. Byly štíhlé a šikovné, s krátkými upravenými nehty. Bez prstýnků. Když si v nemocnici podali ruku, měla pevný a energický stisk.

„Určitě to bude v pořádku. Hlavně dávejte na tu ruku pozor a několik dní ji nepřetěžujte. Ať vám ji zítra žena převáže.“

Zaklonil hlavu a rozesmál se. „Dobře víte, že žádnou ženu nemám. Viděl jsem vás číst moji kartu.“

Naklonila hlavu stranou a zatvářila se zamyšleně. „Ne, ale vsadím se, že jste kdysi nějakou měl. Na starého mládence nevypadáte.“

Znovu se zasmál, ale tentokrát zněl jeho smích dutě. Najednou zvážněl. „Máte pravdu, kdysi jsem ženatý byl.“

„Věděla jsem to!“ vyhrkla a jeho pobavila zvědavost, zračící se jí v obličeji.

„Co vy?“ vyzvídal. Sledoval, jak v kuchyňce zapíná rychlovarnou konvici. „Udivuje mě, že vás pan Božský spustil z očí a nechal odejít sem.“

Opřela se o pracovní desku a svěsila koutky. „No… Z toho Pravého se vyklubal Hodně falešný. Zůstal v Londýně, kde si plní svůj sen, a já se vrátila do Adelaide, abych si splnila ten svůj.“

„Cože? Vaše sny vás zavály do Magpie Creeku? To je pořádný kus od Adelaide. Tři hodiny jízdy autem, abych byl přesný. Vlastně ještě víc – když dodržujete povolenou rychlost. Touhle cestou se nevydá moc lidí a rozhodně ne takoví, na jaké jste zvyklá. Musí to pro vás být trochu kulturní šok. Nejsou tu moderní kavárny ani butiky. Do divadla je daleko.“

Natáhla se po dóze s čajovými sáčky. „Vždycky jsem chtěla být venkovskou lékařkou. Uvažovala jsem o tom hned po povinné praxi. Teď mě sem poslala agentura. Na nakupování mě neužije a na kavárny taky ne. Pokud dostanu kulturní absťák, dojedu si do města. Dáte si čaj?“

Přikývl. Zamířila k ledničce a zvedla krabici mléka jako trofej. „Ta-dá! Někdo myslel na všechno.“

Sean se přistihl, že se za poslední půlhodinu usmívá víc než za celý minulý týden. „A?“

Koupala čajové sáčky v horké vodě. „Když jsem byla malá, jezdili jsme tábořit do Flinders Ranges. Líbila se mi drsná krása a barvy těch hor. Bylo to tam úplně jiné. Čím severněji jsme se ocitli, tím byla krajina nehostinnější. Milovala jsem to. Červený písek, stříbřité trnité keře, úchvatné staré eukalypty a široké pláně.“

Podala mu hrnek s čajem a on si v něm rozmíchal několik lžiček cukru. Všiml si, že Megan si dopřála mléko, ale žádný cukr.

„Takže když jsem se vrátila domů, venkovská praxe se sama nabízela. Jak si víc užít venkova, než po dvanáct měsíců střídat tamější lékaře?“

„Co když se vám někde zalíbí? Zůstanete tam?“

„Ne.“

Zvedl obočí. Megan semkla rty a bez mrknutí zírala do horkého nápoje. Potom rázně prohlásila: „Neučiním žádné rozhodnutí, dokud se pořádně nerozhlédnu kolem sebe, a neujasním si, co chci dál dělat a kde chci být.“

„Chápu. Já jsem tady vyrostl a nikdy jsem se téhle země nenabažil. Doufám, že si zdejší pobyt užijete. Pár hodin odtud leží Wilpena Pound a St Mary’s Peak. Možná se tam zajedete podívat, když už jste tady.“

„Hmm. Možná.“ Prošla kolem něho s hrnkem v ruce, aby nakoukla do dalších místností. Mimo obývací kuchyně tu byla ložnice, koupelna a malá prádelna, z níž se dalo vyjít na zadní dvorek.

Sean dopil čaj, opláchl hrnek a postavil ho na odkapávač. „Radši bychom měli jet, jestli vám to nevadí. Abychom to zvládli, než se setmí.“

„Aha, naše dohoda,“ přikývla. „Jistě. Jenom si vezmu něco na sebe a jsem celá vaše.“ Otevřela cestovní tašku, vylovila z ní bavlněný svetr a následovala ho k autu.

Za několik minut byli zpátky v městečku Magpie Creek, které bylo postaveno do mřížky a ohraničovaly je Severní, Jižní, Východní a Západní terasy. Hlavní silnice protínala město od severu k jihu. Lemovaly ji obchody a tvořila pomyslné srdce města.

„Co tady nemají, to většinou seženete v Potters Junction, které je skoro dvakrát tak velké,“ hlásil Sean cestou po hlavní. Ukázal na supermarket, jehož křiklavé průčelí nešlo přehlédnout. Dále tu bylo řeznictví, pekařství, lahůdky a trafika.

Hotel se pyšnil novou fasádou a restaurační zahrádka před ním také voněla novotou. „Jeden z mála podniků, který v tomhle děsném suchu prosperuje,“ poznamenal ironicky Sean, když projížděli kolem. „Věřte nebo ne, v sedmdesátých letech tu byly hospody tři. Podle starousedlíků se město začalo vylidňovat na počátku osmdesátek, když uzavřeli železnici.“

„Kde je Stračí potok?“ zeptala se a Sean na ni nechápavě pohlédl. „Myslím tu říčku, po které se město jmenuje.“

„Aha. Ve skutečnosti je to jenom taková strouha. Přejeli jsme přes ni cestou ze špitálu. Obtéká celé město a na obou koncích křižuje silnici. Co si pamatuju, vody v ní nikdy moc nebylo. Zato si dobře vzpomínám, proč postavili nemocnici tak daleko a na vršku – aby ji náhodou nesmetla případná povodeň.“

Mířili na sever. Minuli pár dalších obchodů a poštu, a pak Sean zpomalil. Po jejich levici stála obyčejná budova z šedých tvárnic a tmavě hnědého dřeva. „Zdravotnické středisko Magpie Creek.“

„Aha.“ Otočila se na sedadle, aby si ho pořádně prohlédla. Červený kříž zakrývalo přerostlé křoví.

„Mám se vrátit?“

„Není třeba, díky.“ Megan se zarazila. „Z nemocnice je to pěkná procházka.“

Vyjeli z města a auto nabralo rychlost. Domy vystřídaly ohrady se zaprášenými ovcemi a křovisky. Slunce stálo nízko na obloze a stíny se prodlužovaly. „Jak je možné, že nemáte auto?“

„Prodala jsem ho, když jsem se před rokem stěhovala do Londýna. Nepředpokládala jsem, že se vrátím tak brzy.“ Sklonila hlavu a pohrávala si s manžetami košile. „Když jsem přiletěla zpátky, všechno se seběhlo strašně rychle. Ještě před odjezdem z Anglie jsem se zaregistrovala v agentuře, která přiděluje práci zastupujícím lékařům. Napsali mi, že pro mě mají hned zakázku. Ani jsem si nestačila vybalit, natož si koupit nové auto. Navíc jsem se tak úplně nevzpamatovala z časového posunu.“

Kradmo se po ní podíval. „Co jste v Londýně dělala?“

„Charliemu nabídli chirurgickou stáž a mě vzal s sebou. Chtěli jsme procestovat Evropu a strávit pár víkendů v Paříži.“ Jo, víkendy v Paříži. Nebyli ani v Doveru.

„Kdo je Charlie?“

„Charlie Cooper. Pan Falešný.“ Nechtěla se o něm bavit, ani na něho myslet. Rána byla příliš čerstvá, a přestože věděla, že neměla na vybranou, stále bolela.

Ulevilo se jí, když se Sean dál nevyptával a soustředil se na řízení. Sledovala monotónní krajinu a málem nadskočila leknutím, když se o deset minut později zase ozval.

„Podle mě se bez auta neobejdete, doktorko. Všechno je tu dost daleko a veřejná doprava neexistuje. Bez auta se nikam nedostanete. Tohle je normální díra po granátu.“

Vyprskla smíchy. „Díra po granátu. Tak toto přirovnání jsem už dlouho neslyšela.“

Sean odbočil ze silnice na prašnou cestu. Asi pět minut se po ní kodrcali, když Megan spatřila traktor zaparkovaný u nového oplocení. Napřímila se na sedadle, vděčná, že se nemusí nikam trmácet. Blížil se večer a ona měla hlad a byla unavená.

Má za sebou dlouhý den. Budík ji probudil v půl šesté ráno. Maminka jí obětavě připravila snídani a táta ji o hodinu později odvezl na autobusové nádraží. Následovala šestihodinová jízda busem, procházka od benzinky do nemocnice a adrenalinová vzpruha ve formě infarktu, která ji přinutila rychle se zorientovat v novém prostředí. Není divu, že je ubitá.

Zívla a zakryla si pusu hřbetem ruky.

„Všechno je tu vyschlé na troud.“ Otočila se a sledovala, jak se za autem zvedá prach.

„Tři roky tu máme strašné sucho a nevypadá to na zlepšení. V dubnu toho moc nenapršelo. Někteří z nás sice zaseli, ale bez pořádného deště nebude žádná úroda. Už je skoro říjen a předpověď žádnou vodu neslibuje. Krátkodobá ani dlouhodobá.“ Zpomalil, projel mezerou v plotě a zastavil za traktorem. „Pravda je taková, že většina půdy v tomhle kraji je neúrodná.“

I ve slábnoucím světle bylo vidět, že rostliny na poli vedle cesty vypadají uboze. U starého plotu se hromadily závěje červeného písku. „Proč ji potom vůbec obděláváte?“

Zastavil, zatáhl ruční brzdu a vypnul motor. „Zatraceně dobrá otázka. Ale žádný z farmářů vám na ni neodpoví. Zkrátka to děláme.“

„O tohle jste si roztrhl ruku?“ zeptala se a ukázala na kola starého rezavého drátu poblíž traktoru.

„Jo.“ Otevřel dveře a podíval se na Megan. „Zvládnete tohle auto?“

„Samozřejmě. Učila jsem se řídit v něčem podobném.“ Chlácholivě ho poplácala po paži. Oba se mimoděk podívali na její ruku, ležící na jeho předloktí, a pak jeden druhému do očí. Jako očarovaná sledovala, jak se mu rozšířily zornice a stříbrné oči ztmavly. Pod bříšky prstů cítila pevné svaly a hrubé chloupky, pokožka ji skoro pálila. Svěsila ruku a rozpačitě si přejela dlaní po stehně.

„Nemusíte se bát, nikdy jsem nebourala.“

Poposedl si a zahleděl se ven. Bezděčně si promnul zarostlou bradu. „Tohle mi právě teď starost nedělá,“ zamumlal, narazil si na hlavu klobouk a vystoupil.

Megan se zhluboka nadechla. Co se děje? Opřela se a stiskla víčka. Otevřela je právě v okamžiku, kdy se Sean elegantně vyhoupl do traktoru. V ústech jí vyschlo. „Ale ne,“ zadrmolila. „Tohle nemůže být pravda.“ Zvedla se, obešla auto a usedla za volant.

Po několika otočení klíčkem se starý traktor probral k životu.

„Jeďte za mnou!“ křikl na ni Sean, zatímco čekala v terénním autě a dieselový motor tiše předl pod kapotou. Ukázala mu vztyčený palec a zahihňala se, když pustila spojku a vůz několikrát poskočil jako klokan.

Trvalo několik minut, než si na auto zvykla. Courala se za traktorem po sotva patrné cestě, která jako by vedla odnikud nikam. Byla skoro tma, když se doploužili na opuštěnou farmu. Minuli potemnělý dům, jenž se rýsoval na pozadí tmavých pinií. Megan zkřížila prsty pro štěstí. Doufala, že Dewhurstovi v pořádku dorazili do Adelaide a Robovi se daří lépe.

Vyprostila z kapsy džínsů mobil a udivilo ji, že ukazuje celkem silný signál. Na zpáteční cestě zavolá do nemocnice a na Roba se přeptá.

Sean zajel s traktorem do otevřených vrat obrovské stodoly. Megan přepnula světla na parkovací a nechala motor běžet. Vystoupila z auta, aby se protáhla.

Když se Sean znovu objevil, srdce jí poskočilo radostí. Předstírala, že si ničeho nevšimla.

„Odvezu vás zpátky.“ Usedl za volant teréňáku. „Díky. Vážím si toho, že jste mi pomohla. Netuším, kdy se Tim nebo Jenny vrátí.“

„Ráda jsem užitečná. Zachránila jsem farmářovi život a pak se postarala o jeho traktor. Slušný výkon na první den.“

Sean přikývl. Projel kolem hospodářských budov. „Jenom nasypu jejich psům granule.“ Zastavil za domem, nechal motor běžet, vyštrachal baterku a zmizel za brankou.

Megan se zachvěla. Natáhla si svetr a pohrála si s knoflíky na palubní desce. Spokojeně si povzdechla, když se do kabiny začal hrnout teplý vzduch páchnoucí po prachu.

„Ježíš, tady je jako v peci,“ zhrozil se Sean, když opět nastoupil.

„Je mi zima.“ Předklonila se, aby větrák vypnula.

Zavrtěl hlavou. „Nechte to být.“ Megan se opřela o sedadlo a zavřela oči.

Než dojeli k silnici, spala jako zabitá.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola 1

Kapitola 2