Vlasta Matovičová

Chlpaté príbehy

Ukážka z elektronickej knihy

Knihu venujem všetkým milovníkom zvierat a ľuďom, ktorým nie je ľahostajný osud zvierat žijúcich na ulici.

Úvod

Milý čitateľ, ak si siahol po tejto knižke, verím, že si prinajmenšom milovníkom mačiek. Nie že by som sa chválila, ale všetky moje zážitky vyrozprávam sama tak, ako som ich skutočne prežila. Ak ťa aj moja výpoveď nezaujme, pomôžeš kúpou zvieratkám, ktoré sa ocitli na ulici. Časť výťažku z kúpy tejto knihy venujem totiž hlavne im.

Dozvieš sa, aký zlom v mojom živote nastal po stretnutí s mojou terajšou paňou a ako sa zo mňa stala členka rodiny, kde si spokojne nažívam už osem rokov. Zoznámim ťa s ďalšími členmi rodiny a dostanem sa aj k chalupárskym príbehom, ktoré sa naozaj udiali.

Ale pekne po poriadku...

Nový domov

Mojím prvým domovom bola pivnica istého bratislavského paneláku. Bola som malé vystrašené tigrované mačiatko, ktoré viedla matka k nedôvere voči ľuďom, a to ma poznačilo doterajšou opatrnosťou, ba až prílišnou plachosťou. Spomínam si na varovné signály mamy, aj na reakcie ostatných mojich súrodencov. Tí ako rástli, pomaly sa mi vytrácali zo života, a jedného dňa sa nevrátila z lovu ani moja mama. Dlho som vyčkávala vyhrievajúc sa na širokom teplom potrubí v našej pivnici, na ktoré som sa vždy ľahučko vyhupla cez malé pivničné okienko. To bývalo na moje šťastie vždy otvorené, a tak som chladnejšie noci mohla tráviť tam. Počas dňa som si radšej vyhrievala kožúšok na slniečku...

Mama ma učila loviť, ale nie vždy boli moje pokusy úspešné. Zopár ráz sa mi lov podaril a odmenou mi bol malý hlodavec, ale poviem vám, bola to drina. Skúšala som lapiť aj vtáčika v korunách stromov, kde som trávila veľa času počas dňa, ale bezúspešne. Priznávam, bolo to trošku nedôstojné, ale hlad je veľký pán prinúti aj mačku konať pod svoju úroveň.

Asi jeden rok som zápasila s nástrahami, ktorých bolo viac než dosť. V paneláku žijú okrem ľudí aj iní, teda štvornohí obyvatelia - psi - a tí veľa ráz nemajú s nami mačkami zľutovanie. Neraz ma už psi hnali z môjho teritória pred panelákom, ale našťastie som bola vždy rýchlejšia. V mojom domove, teda v pivnici, ma zase ľudia vyháňali metlou, a tak sa nepochopená pýtam:

„Čo som vám komu urobila? Nemôžem predsa za to, že mám tu dole svoj domov!“

Pokiaľ po mne išiel len jeden človek, dokázala som mu ujsť, ale čoskoro sa mi situácia vymkla z labiek! Pivnicu zapĺňali úplne cudzí ľudia a vypratávali priestory. Následne ich zapĺňali veľkými polystyrénovými plátmi, ktoré navyše veľmi nepríjemne šušťali a nakoniec sa povaľovali úplne všade! Áno, aj na náš panelák sa valil obrovský „BOOM“ - zatepľovanie! Zo dňa na deň som tak prišla o svoj domov, jediné útočisko na svete, kde som si mohla ako-tak oddýchnuť od nebezpečenstiev, ktoré číhajú na mačky a nútia nás žiť v neustálom strehu. Našťastie bolo leto, a tak som stratu svojho domova niesla ľahšie. Ako však práce postupovali, vedela som, že dnu sa už nedostanem. Sídlisko som mala zmapované a nové pivničné okná na vynovených panelákoch mi narobili vrásky na čele.

„Kam sa teraz podejem?“

Mala som ale ešte jednu malú nádej. Vkladala som ju do osôbky, ktorá nemala ten ostrý a nevrlý výraz v hlase, aký mali všetci tí uponáhľaní chlapi z pivnice a neskôr z lešenia okolo domu. Bola to žena s jemnosťou v hlase, ktorým sa prihovárala svojmu štvornohému zverencovi. Bola to dvojica, ktorú som zaevidovala už oveľa skôr, pretože som si nemohla nevšimnúť jej dojemnú starostlivosť o kučeravého čierneho psíka. Zrejme pre ňu bol oveľa dôležitejší, ako si vieme predstaviť. Vychádzali spolu von takmer v pravidelných intervaloch, a to nielen cez deň, ale aj v noci. Tá pani sa svojmu psovi ticho prihovárala, ba dokonca ho brala aj na ruky, keď nevládal ísť. A to ma dostalo.

Hoci som túto dvojicu pozorovala len tajne, postupne som strácala zábrany a začala som podnikať výpravy za nimi. Aj napriek doterajším skúsenostiam s inými ľuďmi či psami, snažila som sa dostať sa do ich pozornosti. Podvedome som cítila, že od nich mi žiadne nebezpečenstvo nehrozí. Až jedného dňa si ma konečne pani všimla. Keďže videla, že predsa len strach z mojej strany pretrváva, prvý krok urobila ona. Na menej frekventované miesto mi začala nosiť mačacie dobroty. Mňam, také niečo som ešte nikdy nejedla!

Deň aj noc som nespúšťala zrak z vchodových dverí, kedy opäť vyjde pani s psíkom a tým voňavým jedlom! Postupne som sa na túto dvojicu tak naviazala, že sme sa nakoniec venčili všetci traja spoločne. Pudlík Barón ma akceptoval a ja som sa tešila, že mám konečne blízkeho štvornohého priateľa. Túlila som sa k nemu, obtierala sa a priadla som šťastím. Konečne nie som sama, mám aj stravu, o akej sa mi ani nesnilo a život sa mi opäť začal páčiť. Naše spoločné stretnutia trvali vyše pol roka. V radostnom opojení, že nie som sama, som ani nevnímala zimu, ktorá sa už ujala svojej vlády. A tu sa znenazdajky stalo niečo nepredvídateľné!

V januári, keď už naozaj udreli mrazy, jedného večera ma nečakane pani vzala na ruky a odniesla do svojho bytu! Predstavte si, vzala ma z ulice a dala mi domov! Konečne som sa dostala do skutočného tepla, ktoré my mačky tak milujeme! Už som sa nemusela vyhrievať pod kapotami áut na parkovisku! Viem, že to bolo riskantné, ale ako inak sa zohriať v krutých mrazoch na ulici? Neviem, či to bol osud alebo jednoducho šťastie, ale od tej doby som mala a doteraz mám skvelý domov a už viem, čo je to byť milovaná...

Po získaní nového domova sme sa spolu s Barónkom tešili ešte trom spoločne prežitým mesiacom. Dožil sa krásnych sedemnásť rôčkov... Po jeho odchode do psieho nebíčka som to bola ja, kto sa pokúšal obveseliť zranenú dušu našej spoločnej panej. Na Barónka sme doteraz nezabudli, pamiatka naňho visí v každej izbičke. Dokonca pri urničke s jeho popolom je umiestnená aj jeho olejomaľba.

Ako sa hovorí: „Zomrel kráľ, nech žije kráľ!“ v tomto prípade kráľovná, čiže ja. Ujala som sa vlády a snažila som sa vniesť do mojej rodiny pohodu, ale tak po našom, teda mačacom... No, rozdiel teraz chápu hlavne tí, ktorí majú doma mačku, pretože my sme iné ako psi. A zrejme tu vzniklo akési vákuum, ktoré moja pani po piatich rokoch môjho kraľovania potrebovala vyplniť. Psík jej evidentne chýbal a ani ma veľmi neprekvapila, keď pri počítači celé hodiny vzdychala nad psíkmi, ktorí sa z rôznych dôvodov ocitli v útulkoch a dočasných rodinách. Nepokojne som sliedila a zisťovala, tváriac sa, samozrejme, úplne ľahostajne, koho si moja pani toľko obzerá.

Do našej rodiny medzičasom pribudla mamička mojej panej, ktorá po smrti svojho manžela stratila chuť do života a moja pani sa jej rozhodla chuť žiť prinavrátiť. Nechcem byť skeptická, ale bezo mňa asi ťažko... Má už svoje rôčky, a tak jej naša pani hovorí babička, lebo keď sa to tak vezme, ja som v rodine pre ňu niečo ako vnučka. No, nechajme to, trošku sa zamotávam, ale dúfam, že ste v obraze.

Po rozhovore pani s babičkou, ktorý som ako inak nechtiac zachytila, začínala som mať vo veci jasno. Do rodiny pribudne nový člen!

Daisy

Zachytila som veľmi podozrivý telefonát.

„Pani Andrea, a znáša sa Daisy aj s mačkami?“ Oblial ma príliv nepríjemného strachu. Dva dni pred Vianocami mi pani vyrába takýto stres. To fakt myslí vážne, že do bytu nanominuje cudzieho psa? Pani celá nadšená oznamovala babičke, že Daisy môže byť na Vianoce naša.

„Čo? To už zajtra?! Nieee!“ Vtom začujem hlas paničky, ktorá neskrýva svoje obavy pred stretnutím s údajnou sučkou Daisy.

„Vieš, Micenka, mám ťa veľmi rada,“ opatrne sa mi prihovára pani, ktorá ma Micenkou pomenovala. „Ale chcem dať domov aj psíkovi, Baruško mi chýba a ja som sa rozhodla, že domov poskytnem takému, ktorého sa rodina zbavila a ocitol sa na ulici. Sučka Daisy je práve tento prípad a ja som si istá, že budeme skvelá štvorka! Ja, ty, babička a Daisy, čo ty na to? Tá pani so synom Jakubom, kde teraz Daisy prechodne býva, je len náhradnou rodinou a zachraňuje pred kotercom mnohých psíkov. Obaja majú srdiečko na správnom mieste a ochraňujú aj ďalších psov a mačky, ktorí sa ocitli vinou nezodpovedných majiteľov na ulici. Trvalý domov pre tieto opustené zvieratká im pani Andrea hľadá dennodenne, veď občas sa im v byte pletie celá svorka psíkov a mačiek. Spoľahlivo viem, že Daisy s tebou problém mať nebude,“ s nemým úžasom sledujem a vstrebávam práve vychŕlenú realitu. Ona to asi fakt myslí vážne... no tak to je vážne.

Mám dojem, že som postavená pred hotovú vec, a tak sa na znak akože súhlasu obtieram pani okolo nôh a s otáznikom v očiach čakám na odozvu.

„Vedela som, že to pochopíš!“ radostne sa pani zohla, aby ma pohladila. Potom nasledoval ďalší telefonát, po ktorom už bol termín jasne daný. „Takže zajtra, veľmi sa teším!“ radostne vyhŕkla pani a bolo rozhodnuté.

Zjavne moje prejavy lásky pochopila úplne opačne a iskra radosti v jej očiach nasvedčovala len jedno. Moje kraľovanie sa chýli ku koncu a možno v mojom teritóriu bude opäť vládnuť pes! Celú noc som rozmýšľala, ako to bude fungovať, keď Daisy naozaj pribudne do našej domácnosti. Barón bol staručký psík, ktorému nevadilo, že som sa votrela do jeho pozornosti. A možno bol aj rád, že si na sklonku života užil aj spolužitie s mačkou. Ale čo na mňa povie mladá psia slečna?

Nadišiel deň D! Očakávané stretnutie nádejnej novej nájomníčky s paničkou sa odohrávalo najprv vonku na trávniku, rovno pod oknami. Bystrým okom som z parapetu okna našej izby sledovala každý pohyb a reakciu. Nebola som presvedčená o tom, že by Daisy tlačila paničku do jej rozhodnutia. Práve naopak, Daisy sa necítila komfortne a hľadiac na pani Andreu akoby čakala na povel k odchodu. Moja pani ale s nehou hľadela na ryšavohnedú kríženku a rozhodne ju chcela ukázať babičke a, predpokladám, aj mne. Odrazu bol trávnik prázdny a začula som zvuk výťahu. Keď sa dvere otvorili, bola som už klasicky ako pri každej návšteve schovaná za rohom skrine v prepravke v našej izbičke. Nechala som návštevu prejsť do obývačky a sústredene som načúvala ich rozhovoru už aj s babičkou.

„Viete, pre Daisy hľadám ten najlepší domov. Je to milé a láskavé stvorenie, ktoré si nezaslúžilo dostať sa na ulicu. Teraz je ustráchaná, pretože si u nás zvykla a nespúšťa ma z očí, lebo sa opäť bojí, že stratí svoju rodinu.“ So smútkom v očiach sledovala svoju zverenkyňu, ktorá ju hypnotizovala so spusteným chvostíkom. Výpoveď tejto ženy a smútok a očakávanie ako a či sa adopcia vydarí, ma úplne dostali.

„Dokelu! Za pokus to stojí, veď idú Vianoce! Daisy musí mať predsa na Vianoce svoju rodinu! Tak ja ju teda beriem!“

Z mojich úvah ma prebrala debata z chodbičky, kde už sa pani Andrea lúčila a ako sa dalo predpokladať, odchádzala bez Daisynky. Žeby boli môj vnútorný súhlas začuli? Či už tak alebo onak, Daisy bola do našej rodiny šťastne adoptovaná!

Napriek tomu, že ma Daisy obrala takpovediac o môj post, jej neuveriteľnej pokore a oddanosti v čiernych očkách som podľahla aj ja. Tvoríme spolu skvelé chlpaté duo, ktorému čas pani vydeľuje veľmi spravodlivo. Nezanedbáva naše spoločné hry a keď vyvenčí Daisynku, príde rad aj na mňa.

Hry s ľahučkou penovou loptičkou sú pre mňa tie najkrajšie z celého dňa. Čakám na hodenú loptičku pod látkovým obalom kuchynskej stoličky a vrhám sa po nej s veľkým nasadením. Takmer vždy ju chytím a vzápätí ju šikovne odpálim paničke naspäť do predsiene. Niekedy jej loptičkou triafam nohy aj v kuchyni, keď varí, ale vtedy sa len zasmeje:

„Micenka, zahráme sa neskôr, teraz nemám čas, ešte mi niečo prihorí...“ A ona naozaj svoje slovo dodrží, a to si cením. Milujem aj keď ma hladí a škrabká na brušku a ja sa jej odmieňam dlhým a spokojným pradením... No a som aj užitočná! Raz v mesiaci jej nahrádzam skartovačku! Veru, moje ostré pazúriky a zúbky nachádzajú aj tu v byte svoje uplatnenie! Nie že by som celkom obchádzala sedačku, ale to nechcem rozmazávať... Ako skartovačka slúžim pri likvidácii všetkých účteniek, ktoré si pani vo svojom zošite hromadí kvôli mesačnému zúčtovaniu. A že ich skartujem ako sa patrí, na to môže vziať jed! Čo narobím, je na mňa skrátka spoľahnutie!

Faktom je aj to, že zaručene vstávam ráno prvá. Hovorím to preto, lebo spočiatku som aj paničku prekvapila vstávaním za úsvitu a rannou toaletou. Nemyslím tým len svoju hygienu, ale pretože si ju vážim, začínam umývať najprv ju. Už si zvykla, že cíti môj drsný jazýček na svojich vlasoch. Ráno treba začať očistu pekne od hlavy. No a kým ja ako-tak stihnem paničke umyť vlasy, Daisy, ktorá vstáva o niečo neskôr, dokončuje starostlivosť o pleť tváre. Naše započaté dielo sa nám podarí dokončiť len pokiaľ siaha paničkina trpezlivosť. Nechápem, veď by nám vlastne mala byť vďačná! Väčšinou dokončí svoju hygienu v sprche, ale už bez našej asistencie. Som ale presvedčená, že motiváciu k hygiene má od nás dvoch! Či? V každom prípade je mi Daisy oporou a môžem s ňou počítať aj v týchto podľa mňa elementárnych záležitostiach.

Daisy zapadla do celej rodiny ako posledný stratený diel z puzzle. Až teraz cítim, že sme kompletná a šťastná rodina.

Občas si spomínam na časy, keď som sa v byte cítila akási nesvoja, bezpečie som hľadala hore na skrini, kde som sa cítila ako voľakedy v korunách stromov. Tam ma nik nedočiahol a ja som zhora sledovala každý pohyb. Dnes je všetko inak. Moje miesto je tu dolu, kde sedáva celá moja rodina, čiže na sedačke. Hoci pravdou je, že všetci vzdialenejší členovia rodiny, ktorí žijú mimo a stretávajú sa s nami len sporadicky, ma ešte ani nevideli. Keď počujem výťah, vždy spozorniem a cítim, keď máme pred dverami bytu návštevníkov. Čo na tom, že sú to naši! Môj strach z ľudí mi už asi nevymaže nikto. A tak dobre ukrytá počúvam hlasy rodiny a priateľov, ktorí sa pýtajú paničky:

„No tak kde máš tú tvoju Micenku? Keby sme nevideli jej fotografie, kde pózuje s babičkou a Daisynkou, tak neveríme, že ju vôbec máš!“ Pani nenápadne začne zahovárať a starostlivo sleduje záves, za ktorým zatiaľ ja v prepravke prežívam nie práve najpríjemnejšie chvíle.

„No poďte z tejto izbičky, netrápte mi ju!“ a každého návštevníka z môjho teritória pekne vypoklonkuje.

Veru, dvojnohé návštevy ja veľmi nemusím!

Izzy, štvornohá návštevníčka

Keď už sme pri tých návštevách, dovolím si zaspomínať na Izzynku, ktorá sa vďaka prehnanej snahe paničky pomôcť zvieratkám v núdzi ocitla u nás. Bolo to takto.

Pani na sociálnej sieti naďabila na inzerát rodiny, ktorá dočasne poskytovala domov drobnej psej kríženke. Táto dočasná rodina spomínanej sučky potrebovala narýchlo vycestovať a bolo potrebné nahradiť starostlivosť o Izzy na štyri dni. Keď som zbadala ustarostený výraz paničky a následný telefonát, bolo mi všetko jasné.

Hneď o dva dni bolo dohodnuté stretnutie pani s Daisy a dočasnej paničky s Izzynkou. Pani si predsa len chcela overiť, ako dve psie slečny budú na seba reagovať.

„A mňa sa tu nikto nič nespýta?“ No zjavne nie... V hlave mi vírili otázky typu: „Kde bude Izzy nocovať? Čo keď bude chcieť spať v posteli? Ako bude Izzy na mňa reagovať? Neublíži mi? Hm, to som len zvedavá, ako to všetko dopadne. Plná očakávania som čakala na deň, keď vstúpi Izzy do nášho bytu.

V ten deň sa ale diali veci! Pani mi všetky moje potrebné veci popakovala a ja som ich vzápätí nachádzala v obývačke.

„No toto! Toľko cirkusu kvôli jednej psej návšteve!“ Misky na vodu aj granule, peleštek, ba dokonca i moja toaletka boli na neobvyklom mieste! Aj Daisy si tejto zmeny všimla, behala z izby do izby a snažila sa vylúštiť túto záhadu.

Pani postrehla Daisynkine znepokojenie, a tak sa jej snažila situáciu vysvetliť:

„Vieš, Daisy, Izzynka ešte nemá skúsenosti s mačkami a naopak. Naša Micenka tiež cudzie tvory neakceptuje. Bude lepšie, keď nateraz vy dve havkáčky budete spolu a Micenka bude oddelene.

Daisy situáciu pochopila, ale neustále snorila, kde len môžem byť.

Nadišiel deň, kedy Izzy prekročila prah nášho bytu a hneď ucítila, že okrem Daisy sa v tomto byte nachádza aj iná chlpáčka, čo sa nakoniec aj dalo čakať. Trnula som vo svojom bezpečnom kúte za závesom a celý deň som ani nevykukla. Až neskoro večer, keď Daisy s Izzynkou zaľahli po nekonečných hrách, som s úľavou navštívila toaletku a dosýta sa najedla a napila. Zvedavosť ma ale predsa priviedla až k Izzy, ktorá moju stopu ucítila už počas dňa. Izzy hneď spozornela a akonáhle zachytila môj pach, nebola k udržaniu. No čo vám poviem, veľa sme toho prvej noci nenaspali...“

Naša druhá spoločná noc bola o niečo zaujímavejšia. Po tom, čo ma počas dňa párkrát Izzy nedobehla, no bodaj by aj, keď ju panička držala na vodidle... som sa osmelila a skočila som na posteľ, kde som sa so zdvihnutým chvostíkom hrdo blížila k našej pani. Daisy si ma nevšímala ako obvykle, ale tentoraz ma odignorovala aj Izzy. Vôbec po mne nevyštartovala, chápete to? Žeby odsledovala Daisynkino správanie?!

Tretí deň však moju teóriu nepotvrdil. Ja, vedomá si svojho postavenia v rodine a v slepej viere, že aj Izzy si uvedomuje, kto je tu doma, nesiem si hrdo svoje telo s vysoko vztýčeným chvostíkom vo svojej obývačke. V tom sa na mňa Izzy, tentoraz úplne voľná, vyrútila zo sedačky a skokom cez konferenčný stolík chňap po mne! Ale na mňa fakt nemá! Moje reflexy boli o sekundu rýchlejšie, a tak som v bezpečí zakotvila v mojej prepravke za závesom. „Uf, ale bolo to len tak-tak!“

Na štvrtý deň som pre istotu svoj úkryt ani neopustila. Viem, že dnes od nás Izzy odíde a všetko sa dostane opäť do starých koľají, prevezme ju jej dočasná rodina a mne sa moje staré zlaté časy prinavrátia. Mám za sebou ďalšie skúsenosti a vážim si, že v tejto rodine môžem byť.

Napriek všetkému, čo sme s malou návštevníčkou prežili, vlastne hlavne ja, želala som jej, aby si ju našla tá jej skutočná rodina. A verte lebo nie, táto malá životaschopná psia slečna tú svoju rodinu už má. Dozvedela som sa to o pár týždňov a naozaj ma zalial pocit šťastia. Želám každému tulákovi bez domova, aby sa ho ujal niekto, komu na ňom bude záležať, tak ako sa to prihodilo aj mne, Daisy, Izzy a dúfajme mnohým ďalším...

Koniec ukážky

Vyšlo s podporou

ISBN 978-80-972103-2-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Úvod

Nový domov

Daisy

Izzy, štvornohá návštevníčka