I. Ostrov

V malom salóniku bolo šero. Chvíľu stál pri okne a cez úzke škáry v zatiahnutých žalúziách pozeral na zapadajúce slnko.

Aké gýčovité, zasmial sa v duchu. Neďaleko stálo niekoľko turistov, ktorí nadšene vykrikovali a fotili sa. Cez leto ich tu budú davy. Namiesto toho, aby robili niečo užitočné, potulujú sa po svete a myslia si, že ich obohatia nové zážitky. Sezóna sa ešte len začínala a on dúfal, že keď sa skončí, bude už všetko inak.

Pohodlne sa usadil do kresla a nohy si vyložil na nízky teakový stolík. Premýšľal o tom dlhé roky a teraz, keď jeho predstavy konečne nadobúdali reálne obrysy, cítil nepokoj. Nič by sa nemalo stať, všetko je predsa zabezpečené, uisťoval sa.

Postavil sa, keď sa otvorili dvere. Vošiel nízky, tučný muž vo svetlom obleku a s čiernymi riedkymi vlasmi. V ruke zvieral drahú koženú aktovku s monogramom a úsmev na jeho guľatej tvári nasvedčoval, že je v dobrom rozpoložení. Podali si s hostiteľom ruky a ten mu ukázal, aby si sadol oproti nemu.

„Herr Holzknecht. Tak...“ pozrel na tučniaka, ktorý sa začal potiť. Okná boli zatvorené a klimatizácia vypnutá.

„Máte tu teplo.“

Holzknecht vybral zo stojana na stolíku papierový obrúsok a poutieral si čelo.

„Sme predsa na ostrove.“

„Áno, máte pekný hotel, taký útulný, starosvetský. A ten výhľad...“

„Nemusíte to tu ospevovať. Ja nedávam zľavy. Rád by som počul niečo iné.“

Tučniak zafučal. „Všetko je v poriadku. Je to dohodnuté, ako ste chceli. Radi by sa stretli aj s vami, ale povedal som im, že v tejto veci mám vašu plnú moc. Nevedia, kto ste. Ste pre nich iba klient. Veľmi dobre platiaci klient,“ vzdychol, „akurát...“

„Čo akurát?“ pomaly sa predklonil majiteľ hotela.

„Nastal taký menší problém.“

„Hovorte.“

Tučniak sa začal ešte viac potiť. Vytiahol z aktovky papiere, ukazoval ich hotelierovi a sústredene vysvetľoval. Po nose mu stiekla kvapka potu, chvíľu zastala na špičke nosa a potom spadla na papier v jeho ruke. Muž sa znechutene odtiahol.

„Prepáčte,“ začal sa znova utierať spotený hosť.

„V poriadku. Takže toto je ten problém?“

„Presne tak. Ale dovolím si predpokladať, že s vašimi možnosťami sa to dá vyriešiť. Je to iba drobná nepríjemnosť.“

„Povedali ste mi všetko?“ hľadel hostiteľ Nemcovi uprene do oči.

„Určite. Úplne všetko. Spoľahnite sa.“

Muž sa konečne trochu pousmial.

To Tučniaka posmelilo a uvoľnil sa. Bál sa tohto divného chlapa, ale rozhodli peniaze. Vlastne ani poriadne nevedel, kto to je. Jeho ľudia ho pred pár mesiacmi vyhľadali a oslovili so zaujímavou ponukou. A vyzerá to tak, že nakoniec všetko dobre dopadne...

„Takže už vás nebudem potrebovať,“ prerušili Nemcove myšlienky chladné slová.

Muž luskol prstami a cez vedľajšie dvere vstúpil do salónika chlap oblečený ako čašník. Tučniak chcel vstať, no zrazu mal na hlave priesvitné igelitové vrecko. Jeho okraj sa mu pevne stiahol okolo krku. Niekto ďalší musel stáť za jeho kreslom! Chcel zdvihnúť ruky, ale ten čašník mu ich pevne pritlačil k telu.

„Čooo?“ zachrčal. „Scheisse!“

Prudko dýchal a pokúšal sa dostať zo zovretia. S klesajúcim obsahom kyslíka sa vrecko čoraz viac zahmlievalo a lepilo sa mu na tvár. Teraz sa z neho úplne lialo. Srdce mu začalo biť strašne rýchlo.

„Ja... nie!“ pokúšal sa protestovať, ale videl len rozmazanú tvár hoteliera, ktorý naňho so záujmom pozeral, vyceril zuby v úsmeve a potom mávol rukou. Tučniak cítil, ako ho zovreli ďalšie mocné ruky a pritlačili k dlážke. Kým ho celkom neobalila lesklá fólia, kopal nohami a lapal po dychu. To posledné, čo zbadal, bol tenký lúč zapadajúceho slnka, ktorý sa predral cez žalúzie zatvoreného okna.

Pomocníci začali systematicky obaľovať zmietajúce sa telo izolačnou páskou. Do salónika rýchlo vkĺzol ďalší muž, nezaujate hodil krátky pohľad na posledný zápas vzpierajúceho sa a posadil sa na jeho miesto.

„Počul si.“

Muž sa zasa postavil k oknu. Turisti sa pokochali romantickým západom slnka a pomaly sa rozchádzali. „Postaráš sa o to.“

II. Oslo

Veľvyslanec Pavol Bednár sa ponáhľal. Chcel sa dostať čo najskôr na ambasádu a poradiť sa so svojím zástupcom. Už predtým, keď sa rozprávali o tejto nepríjemnej záležitosti, mu pomohol a teraz by mal byť rád, že sa všetko objasnilo. Ale Bednár tomu neveril. Vyzeralo to zle, veľmi zle, aj keď ho ubezpečovali, že všetko bude v poriadku. Začínalo sa stmievať a on zamyslene kráčal ďalej. Tohto problému by som sa mal čo najskôr zbaviť, premýšľal v duchu. Lenže je to také šialené, že nevedel, či mu bude niekto veriť. Má päťdesiatšesť rokov, veľvyslancom bude možno ešte dva roky, ďalšie dva-tri roky v kancelárii na ministerstve ako riaditeľ odboru a pred zaslúženým odpočinkom posledná misia. Za celý život sa nacestoval dosť, teraz sa chce konečne usadiť. Chalupa v malej dedine na západnom Slovensku, rybačka, bicyklom na pivo do miestnej útulnej krčmy a nezáväzné rozhovory so starousadlíkmi.

Nie že by sa mu v Osle nepáčilo. Ale ľudia sú tu takí, skrátka, zvláštni. Samozrejme, k nemu sa správajú ináč, pretože je veľvyslanec, ale od Slovákov, ktorí tu žijú a pracujú, často počúval znechutené reči. Zamestnávatelia im dávajú nezakryte najavo, že sú len obyčajní chudáci, či dokonca paraziti. K nám si to dovolia, sťažovali sa krajania. Lenže ak si toto myslia o nás, čo si potom myslia o moslimoch a černochoch, ktorých je tu strašne veľa a stále prichádzajú ďalší? Im však nemôžu nič povedať, pretože by ich hneď obvinili z rasizmu alebo náboženskej neznášanlivosti, a pritom dobre vedia, že títo ľudia nič pozitívne neprinášajú, nepracujú, majú minimálnu alebo žiadnu kvalifikáciu a iba zneužívajú systém. Nóri sa chytili do pasce vlastnej politickej korektnosti a multikulturalizmu. Pred desiatkami rokov chceli – podľa názorov sociálnych inžinierov – cudzincov asimilovať, ale so zvyšujúcim sa počtom zistili, že by to bolo veľké sústo. Tak im radšej priznávajú sociálne výhody a nadpráva, než aby si sami priznali, že tento model už dávno zlyhal.

Ešte pár sekúnd a vyjde z Frognerparken, zelenej časti mesta, a pôjde ďalej po Thomas Heftyes gate priamo k budove veľvyslanectva.

Nebolo to ďaleko, sotva pár stoviek metrov. Cesta v parku vyzerala opustená, len spoza stromov počul tlmené hlasy, ktorým nerozumel.

„Hey, mister,“ ozval sa za ním hlas s prízvukom, „hey, wait!“

Obrátil sa. Pred ním stál vyškierajúci sa asi tridsaťročný černoch s plastovým pohárom v špinavej ruke. Otrčil mu pohár pod nos, zaštrkotal mincami vnútri a očami naznačoval, aby mu tam niečo hodil.

Veľvyslanec v duchu zaklial. Asi si to svojimi úvahami privolal.

Nemal na to myslieť!

„Jeg vet ikke bære penger,“ povedal naučenú frázu a až potom si uvedomil, že mu tento človek určite nerozumie, preto mu zbytočne hovorí po nórsky, že nemá pri sebe peniaze.

„I have no money,“ povedal pomaly, ale dôrazne, „understand?“

„Hungry, hungry,“ zareval černoch a pokúsil sa ho chytiť za rukáv plášťa. Bednár sa mu vytrhol, otočil sa a chcel rýchlo odísť. Vtom sa spoza stromov vynorili ďalší dvaja černosi a blížili sa k nemu. Videl ich vo svetle pouličnej lampy. Jeden starší, prešedivený, ale druhý bol mladý a svalnatý. Zatiaľ boli ďaleko.

Veľvyslanec sa rýchlo obzeral okolo seba. Nevidel nikoho, kto by mu mohol pomôcť. Aj keby tu niekto bol, asi by sa nepúšťal do bitky s troma dospelými chlapmi. Za takmer tridsať rokov práce diplomata už zažil všeličo, toto však bolo nad jeho sily.

Odstrčil žobráka s pohárikom, ktorý sa ho znova pokúšal chytiť, a rozbehol sa.

Svalnatý černoch svižne preskočil lavičku, vytiahol nôž a rozbehol sa za ním. Mal som ísť aspoň so šoférom, bleslo Bednárovi hlavou. Lenže oni chceli, aby som prišiel sám. V nohe ho prudko pichlo. Len pred pár mesiacmi mu operovali bedrový kĺb, a aj keď predtým rád hrával tenis, od operácie ani len nepobehol.

Za sebou vnímal krik v neznámom jazyku.

Pribehol k ceste Ring 2, zastal na kraji chodníka a sťažka dýchal.

V diaľke uvidel prichádzajúce strieborné Volvo. Možno mi pomôžu, dúfal a dôrazne naň zamával. Vstúpil na cestu a zasa zdvihol ruku. Černosi boli už len pár metrov od neho.

Auto najskôr spomalilo, akoby chcelo pri ňom zastať, vzápätí však prudko zrýchlilo a namierilo rovno na neho.

Čo to robí?! Chcel uskočiť, ale nestihol.

Telo veľvyslanca Bednára vyletelo do vzduchu, a keď po krátkom lete dopadlo na tvrdý asfalt, ozval sa iba tupý praskot lámajúcich sa kostí a lebky.

III. Bratislava

„Áno?“

„Pán premiér, hlásim splnenie úlohy. Plánované cvičenie prebehlo s výbornými výsledkami. Bolo preverené kontrolné spojenie, nácvik útoku, realizovali sme...“

„Čo? Aké cvičenie?“

„No, to... to, ktoré ste nariadili po teroristických útokoch.

Že sa máme preveriť...“ habkal hlas v telefóne, „... našu akcieschopnosť.“

„A kto volá? Nevidím vaše číslo. Kto ste?“ vyštekol rozčúlený predseda vlády.

„To je utajený telefón. Súčasť cvičenia. Tu je plukovník Marko, zástupca riaditeľa Služby.“

„Ale prečo mi, kurva, voláte o piatej ráno?! To nestačí o ôsmej?“

zúril premiér. Pamätal si, že pred týždňom hovorili na rokovaní vlády o nejakom cvičení, ale nevedel, že tí idioti budú takí iniciatívni a zorganizujú ho tak rýchlo. Zívol tak, až mu skoro vyskočila sánka.

„A prečo nevolá riaditeľ?“

V telefóne nastalo ticho.

„On má teraz ešte vyhodnotenie.“

Premiér sa začal preberať a logicky uvažoval: „Ak má teraz vyhodnotenie, tak prečo mi nezavolá, keď sa to skončí? Vyhodnotenie!

Vy tu kokcete, že všetko prebehlo výborne. Tak ako to je?!“ Snaživci – pravdepodobne zo Služby –, ktorí sa chceli vyšplhať vyššie, mu písali anonymy, ako to na takých cvičeniach vyzerá. Zatelefonujú si, nejaký referent napíše na papier správu o úspešnom splnení úloh, stretnú sa na centrále a potom sa všetci funkcionári ožerú ako cárski dôstojníci.

Marko si v duchu nadával. Mal radšej počkať. Lenže šéf mu povedal, aby ihneď zavolal premiérovi. Nuž, povedal − skôr to vybľabotal. S tým vyhodnotením neklamal. Naozaj tomu tak hovorili. O tretej akciu ukončili a potom sa otvorilo pár fľašiek dobrej whisky, ktoré im styční dôstojníci spriatelených spravodajských služieb nosili pri zdvorilostných návštevách. Riaditeľ Služby Ján Molnár nič nejedol, tak sa rýchlo opil a potom mal silné reči: „Dajte sem tých teroristov, všetkých ich osobne postrieľam. Tuto, k stene, boha im. Zhynú pod kresťanskými zbraňami! A ty čo čumíš? Volaj predsedovi vlády! Chcel cvičenie, tak ho má.“

„Ja...“ začal Marko, ale premiér ho hneď prerušil.

„O pol hodiny čakám vášho riaditeľa na úrade vlády. S podrobným hlásením.“

V telefóne zostalo ticho. Marko sa zdrvene oprel o stôl.

Z vedľajšej kancelárie doliehal opilecký rev a povzbudzovanie.

„Kde si?“ vopchal hlavu cez pootvorené dvere sekretariátu riaditeľ vnútornej bezpečnosti. „Šéf sa stavil, že urobí naraz sto klikov.“

To mu ešte lepšie rozpumpuje alkohol v žilách, debilovi.

„Radšej zožeň kýbel so studenou vodou,“ precedil Marko, „kým nebude neskoro. O pol hodiny má byť u premiéra.“

—

Riaditeľ Služby Molnár sa mierne zaknísal na pätách. Nedarilo sa mu zaostriť zrak. Vonku sa už brieždilo a hodiny na stene ukazovali pár minút po pol šiestej. Keď ho ochrankár so zlomyseľným úškrnom viedol bočným schodiskom do premiérovej kancelárie, tak sa zatackal, že sa musel oprieť o stenu.

Premiér ho ani nevyzval, aby si sadol. S prižmúrenými očami ho pozoroval spoza stola a sŕkal čaj, ktorý si musel uvariť sám, pretože tak skoro ráno nemal k dispozícii nikoho okrem ochrankárov.

„Tak čakám,“ udrel dlaňou po stole. „Hlásenie!“

Molnár sťažka rozlepil suché pery. „Ja... dám... písomne... hneď,“ zabľabotal.

„Čo? Nerozumiem vám!“

„Že... potom...“

Jameson v jeho žalúdku bol nepokojný. Pýtal sa von, na koberec v premiérovej kancelárii. Alebo možno až na jeho stôl.

Riaditeľ naprázdno pregĺgal a snažil sa potlačiť dávivý reflex.

„Omyl či chybu odpustiť dokážem. Kto robí, robí chyby. Ale neschopnosť nie. Sklamali ste ma. Tak viete čo? Viete, čo s vami urobím?!“ premiér sa prudko postavil. „Ja vás jednoducho vyrazím.

Nie, vlastne nevyrazím. Odídete na vlastnú žiadosť! Môžete odísť s hanbou alebo potichu. Vyberte si.“

„Ale veď ste povedali, že cvičenie... teroristi, útoky...“

„Nemyslel som cvičenie ako súťaž, kto najviac vychlastá. To môžete cvičiť teraz. V civile budete mať na to dosť času.“

Molnárov žalúdok viac nevydržal. Obrátil sa a vychrlil celý obsah. Riaditeľ Služby ešte stihol skloniť hlavu, takže hnedožltá, páchnuca tekutina nedoletela až na premiérov stôl, ale prskala na koberec pred ním. Zvracajúci muž klesol na kolená priamo do svojich zvratkov.

Premiér znechutene odskočil dozadu.

„Vy ste kokot, Molnár. Absolútny kokot!“

—

„Čo teraz vlastne robíš?“

„Prečo sa pýtaš také sprostosti? Dobre vieš, čo robím. Pätnásť rokov som neodslúžil, nemám žiaden výsluhový dôchodok.“

Adam Kňazovický bol prekvapený, keď sa mu ozval bývalý kolega Dušan Bartek, ktorý sa stal novým riaditeľom Služby za nie celkom vyjasnených okolností. Súhlasil, že sa s ním stretne neďaleko centrály, pretože to mal po ceste do práce.

„Prečo odišiel Molnár? Tej báchorke o nových výzvach nik to neverí. Čo môže byť zaujímavejšie, ako byť šéfom tajnej služby?

Povedz mi.“

„Takže mrháš svojimi schopnosťami a talentom. Robiť esbéeskára v banke alebo v nákupnom centre, to ťa baví? Hovoríš plynulo troma cudzími jazykmi!“ Nový riaditeľ nereagoval na jeho otázku a Adam sa mu nedivil.

„Do banky chodia aj cudzinci, nie? Inde ma nezobrali.

Som tam v teple, prípadne s klímou, dokonca som začal pravidelne chodiť do posilňovne. No keby náhodou prišiel nejaký zúfalý magor a chcel peniaze, tak mám zakázané zasahovať a robiť hrdinu. Banky sú poistené. Baba za priehradkou mu hodí tri tisícky zo šuplíka a potom zavoláme políciu. Pre banku sú to plevy, hlavne, že sa nikomu nič nestane. Občas vyvediem von nejakého opilca alebo bezďáka. Čistá robota.“

Adam Kňazovický bol bývalým príslušníkom Služby. Mal tridsaťosem rokov, priemernú výšku, hmotnosť aj ostatné parametre. Špecialisti v Službe mu hovorili, že je takzvaný nezapamätateľný typ, čo je výhodné pre prácu, ktorú robí.

Hnedé vlasy mal nakrátko ostrihané a momentálne sa holil iba raz za týždeň, napriek tomu, že manažér z esbéesky, ktorý mal na starosti rozdeľovanie smien v bankách, mu naznačoval, že ich pracovníci by mali byť hladko oholení. Aj teraz mal na tvári päťdňové strnisko, ktoré si mimovoľne pošúchal rukou.

„Vraj si dostal ponuku robiť šéfa ochrany Tarabovcom.“

Adam pokrútil hlavou a poobzeral sa po kaviarni.

„Už si asi desiaty, ktorý sa ma na to pýta. Ale určite najinformovanejší.

Dobré peniaze, krátky život. Alebo sloboda.

Za rok, za dva by ma asi niekto zastrelil alebo by som skončil v base. Pretože oni tam s najväčšou pravdepodobnosťou skončia. Ale ty už povedz, čo vlastne chceš. O hodinu sa mi začína poobedňajšia a ešte som sa chcel najesť.“

„Počul si o Bednárovi?“

„O tom diplomatovi? Viem, čítal som o tom,“ povedal a prehodil si nohu cez nohu. „Áno, je to tragické. No a? Asi mal smolu. Cestní piráti sú všade na svete.“

„Bol to môj priateľ.“

„To som nevedel. Úprimnú sústrasť.“

„Mal dcéru.“

Bartek sa odmlčal a pozeral na Adama.

„Som jej krstný otec. Chcem, aby si sa na to pozrel,“ dodal rozhodne.

„Ja? Ale prečo? Nešťastná náhoda. Vyšetrovanie bolo uzavreté a...“

„Dnes je streda. V pondelok nastúpiš do Služby. Vybav si to v terajšej robote, alebo sa daj vyhodiť, nemusím ťa učiť, ako sa to robí,“ pokračoval Bartek a úmyselne prehliadal spýtavý výraz na Adamovej tvári. „Budeš zaradený priamo u mňa v kancelárii.“

„Veď ma odtiaľ vyhodili na paragraf. A potom som bol trestne stíhaný. A keby aj, ako to bude s psychotestami? S detektorom lži? Po tom všetkom asi ťažko dostanem bezpečnostnú previerku.“

„Dostaneš ju. Služba si robí previerky sama. Ja som teraz riaditeľom a ja určujem pravidlá! Bude to moja zodpovednosť.

Takže?“ Zoberie to, určite zoberie. Kňazovický bol vždy ako buldog, čo sa zahryzne a nepustí, spokojne si v duchu hovoril Bartek. „Plat maximálny a veľmi, veľmi vysoké osobitné finančné prostriedky,“ zaklincoval svoju ponuku. „Kým si bol preč, tak sa zmenila aj štruktúra. Teraz máme trinásť alebo štrnásť útvarov. Vidíš, ani ja to poriadne neviem. Ale chceme byť v rámci možností transparentní, pomáhať ľuďom, informovať. Taký je teraz trend. Snaha o otvorenosť.“

„Sprostý trend.“

„Aj hovorcov mám dvoch. Ale keďže nikdy nič nemôžu povedať, tak v prípade nejakej kauzy hovoria iba to, že ide o utajované skutočnosti, takže sa Služba nebude k tomu vyjadrovať. Aj tak sú to asi najlepšie platení hovorcovia v štátnej správe. Nejaký novinár vypočítal, že za jedno slovo dostanú dvesto eur,“ dodal so smiechom.

„A máš aj viac ľudí? Minule som niekde čítal, že Služba je roztrieštená a priepustná pre cudzie tajné služby. Ale vlastne, čo by tu chceli zistiť? Veď tu všetci o všetkých vieme. A keď nie, tak si domyslíme. Taký je trend, nie?“

„Nie, nemám. Viac je len riadiacich pracovníkov s vyššími platmi. O Službu sa ale teraz nestaraj, nebude tvojou úlohou riešiť jej problémy. Tak čo?“

Kňazovický pomaly vyfúkol vzduch z pľúc. Toto je šanca. Tí sprostí manažéri, politici aj odídený bývalý riaditeľ by možno povedali, že je to výzva, ale on to slovo neznášal. Pre neho je to skôr šanca robiť niečo zaujímavé a pri tom si slušne zarobiť.

A rehabilitovať sa. Aj keď sa pred Bartekom tváril, že je všetko v pohode, práca ochrankára ho pomaly ubíjala. Hlavne to odporné fialové sako s logom firmy, ktoré musel mať na sebe.

Teraz ležalo zhúžvané v igelitke, ale o hodinu si ho bude musieť obliecť a stáť v banke ako debil. A vedel, že aj Bartek to vie. Natoľko ho poznal.

„Mal by si o tom ešte popremýšľať. Fakt nebudeš mať z toho problémy?“

„Ja nie som nikomu nič dlžný,“ sebavedome povedal Bartek.

Zatiaľ, kamarát, zatiaľ, povedal si Adam v duchu a nahlas dodal: „Odvážne slová. Dobre, beriem.“ Podal riaditeľovi cez stôl ruku. „A ešte raz − prečo ja?“

„Lebo sa na to najlepšie hodíš. Si buldog. Zahryzneš sa a ideš.“

„Ale ešte mi povedz, ako to bolo s tvojím predchodcom. Aj tak by mi to na centrále niekto povedal.“

Bartek sa zasmial.

„Máš pravdu. To sa neutají. Ale novinárom to ešte nikto nepovedal.

Ožral sa a vygrcal sa u premiéra na koberec.“

„No čo. Aspoň raz v živote vyjadril svoj skutočný názor. Urobiť z neho riaditeľa Služby bolo ako urobiť z epileptika pilota.“

„A ja?“

„Ty?“

„Aký som riaditeľ?“

„Odkiaľ to mám vedieť? Možno ako ten jednooký medzi slepými.“

„Stále si drzý.“

„Veď ešte nie si môj šéf.“

—

Zdenka sa ešte nechcela zobudiť a vstať, ale vedela, že sa tomu nevyhne. Ležala so zatvorenými očami a počúvala zvuky prenikajúce zvonka. Sobota ráno. Nemôže to odďaľovať. Posadila sa na posteli, rozpomínala sa na predchádzajúcu noc a pozerala na vedľa nej ležiaceho muža. Ako sa volá? Dávid, Denis?

Asi Denis. To je jedno. Včera jej tvrdil, že má najkrajšie oči na svete, a ona bola v rozpoložení, keď to chcela počúvať. Piatková noc sa na to hodí. Bola to chyba, veľká chyba, a preto bola naštvaná.

Aj na neho, hoci za to nemohol, iba využil príležitosť.

Prečo to vlastne urobila?

Mladík sa prevalil a pomaly otvoril oči.

„No ahóój,“ zatiahol s hnusným prízvukom a začal po nej šmátrať rukami. Zdenka sa k nemu otočila a uvidela červené, karpinami zalepené oči. Prisunul sa bližšie a pokúsil sa jej strčiť ruku medzi nohy. Odstrčila mu ju. Cítila jeho dych, páchnuci zvyškovým alkoholom. Ona asi tiež nevyzerá najlepšie. Včera v bare sa zdal normálny, akurát mal stále na hlave čiapku, ktorá vyzerala ako veľká ponožka. Nechcel si ju dať dole. Hovoril, že študuje filozofiu a hučal do nej svoje politické teórie. Prikyvovala a hádzala do seba vodky. Nepotrebovala filozofa. Potrebovala chlapa na noc. Včera vyzeral ako ten najlepší v okolí. A teraz to ľutovala, ale už bolo neskoro.

„Poď, zatrtkáme si ešte na rozlúčku. Vlastne nie, veď je sobota.

Môžeme tu byť cely deň,“ pobúchal významne po posteli.

„Prestaň. Musím ísť. Keď chceš ísť do kúpeľne, tak je tam,“ ukázala. Včera sa na seba vrhli a žiadna kúpeľňa im nechýbala.

„Máš fasa byt. Starý dom v centre, ale vnútri to vyzerá super,“ povedal uznanlivo. „Načo ti je takej samej?“

Zdenka sa postavila, ale zasa ju stiahol za ruku.

„Ešte raz. No tak!

„Pusť ma!“

Druhou rukou sa ju pokúsil pritiahnuť k sebe. Zdenke došla trpezlivosť. Voľnou rukou ho prudko udrela do nosa. Pustil ju, sekundu prekvapene pozeral a potom zahučal od bolesti.

„Čo robíš, ty piča?!“

„Vypadni! Zober si veci a choď!“

„Počkaj, ty...“ zahnal sa na ňu.

Musela si priznať, že práve na také niečo čakala. Zachytila mu zápästie a prudko ho skrútila. Zavyl od bolesti.

„Vstávaj!“

„Auuuu!“

Zhrbený, s neprirodzene vykrútenou rukou, sa musel ďalšieho sexu chtivý a stále nahý nápadník presunúť k dverám.

Tvár mal skrivenú od bolesti, ale neprotestoval. Po ceste sa mu pustila z nosa krv. Zdenka ho vystrčila von a zabuchla.

„Moje veci, ty krava sprostá! Daj mi moje veci!“ vykrikoval hystericky z chodby.

„Vydrž, Denis!“ zakričala cez dvere.

„A mobil! Daj mi, kurva, môj mobil!“ zvolal takmer plačlivo.

„A som Dávid, ty piča!“

Aha, tak Dávid. Pokrčila plecami. Vrátila sa do izby, pozbierala jeho šatstvo a niesla ho k východu, keď z chodby začula smiech. Nakukla cez širokouhlý priezor. Dávid sa opieral o zábradlie a bol na neho žalostný pohľad. Zatiaľ čo mu nos stále krvácal, on si zmätene zakrýval rozkrok. Po schodoch práve schádzala rodina z horného poschodia − otec, mama a dve dcéry na začiatku puberty s batohmi na chrbtoch. Keď uvideli nahého muža, prekvapene zastali a zaváhali. Jedno dievča sa začalo smiať a druhé pišťať.

Zdenka otvorila dvere. „Chytaj! Tvoje handry.“

Hodila mu oblečenie, ktoré nechytil, len striedavo hľadel na nechápajúcich susedov a na ňu.

„A ešte mobil!“

Oblúkom vyhodila do výšky najnovší model iPhonu. To rozhodlo.

Dávid sa po ňom natiahol oboma rukami, čím odkryl svoje mužské prednosti. Teraz pišťalo prvé dievča a druhé sa začalo smiať. Matka pozerala s otvorenými ústami a otec vychrlil prúd nadávok.

Zdenka zabuchla dvere. Už dávno jej bolo ukradnuté, čo si o nej myslia susedia. Vzdychla a opierajúc sa o zárubňu zviezla sa na dlážku. Je to už takmer mesiac. Zrazu jej prišlo všetko strašne ľúto a rozvzlykala sa.

Na pohrebe sa všetci tvárili dôstojne. Minister zahraničných vecí rečnil o tom, akého skvelého diplomata na vrchole svojich síl Slovensko stratilo. Premiér jej potriasol rukou a povedal, že keby čokoľvek potrebovala, tak sa na neho môže kedykoľvek obrátiť. Mechanicky prijímala kondolencie a prejavy účasti. Musela ju podopierať teta, pretože sa jej robili červené kruhy pred očami. Možno za to mohli tie upokojujúce prášky, čo jej dal lekár. Keď sa pred pohrebom niektorí príbuzní čudovali, prečo rakva nie je otvorená, teta ich zahriakla, že Zdenka tak rozhodla. Nebola sa pozrieť na otca ani v márnici. Chcela si ho zapamätať tak, ako ho videla naposledy. Bolo to vo februári, keď si stihla urobiť všetky skúšky a do začiatku ďalšieho semestra mala ešte dosť času. Strávila pár dní u neho v Osle. Sľúbil, že príde na Veľkú noc.

Mama zomrela na rakovinu pred desiatimi rokmi. Chorobu jej diagnostikovali pri rutinnej zdravotnej prehliadke, predtým, ako mali vycestovať do Veľkej Británie na otcovu predošlú diplomatickú misiu. Zdenka sa tešila na školu v Londýne, lenže nakoniec zostala doma s mamou. Malo to rýchly priebeh, a tak ju radšej teta, mamina sestra, poslala za otcom. Vrátila sa až na pohreb.

Mala by prerušiť školu. Zistila, že musí vybaviť strašne veľa papierovačiek: prepisy majetku, dedičské konanie, čo urobí s týmto veľkým bytom, chalupou... Zazvonil jej telefón, ale nezdvihla ani sa nepozrela, kto volá. Nechcela s nikým hovoriť.

Vstala a išla do kúpeľne. Rozhodla sa. Pôjde na cintorín.

—

Kňazovický prešiel cez bránu Martinského cintorína. Poznal to miesto veľmi dobre. Mal tu pochovaných starých rodičov aj ďalších príbuzných. Pred pár minútami prestalo pršať a hoci už svietilo slnko, cesta ešte nevyschla, preto musel prekračovať kaluže. Pri pohľade na rozkvitnuté divoké gaštany si spomenul, ako sem chodieval každú jeseň ešte ako žiak základnej školy, keď vrcholila zberová sezóna. Súdružka učiteľka kázala, aby každý priniesol aspoň tri kilá gaštanov, inak by srnky nemali v zime čo žrať.

Zbadal ju už z diaľky. Bol si istý, že je to ona, aj keď hlavu jej zakrývala kapucňa. S rukami vo vreckách sa dívala na drevený kríž. Adam si nemohol pomôcť, aby jej nepozeral na zadok.

Na cintoríne, to je zvrhlé. Okolo hrobu boli zvyšky uschnutých kvetov a prázdne kahance.Takže sa nemodlí, môžem ju vyrušiť, povedal si. Zastal kúsok za ňou a odkašľal si. Prudko sa obrátila.

„Slečna... pani Bednárová?“ spýtal sa pre istotu. Nejako predsa musí začať, aj keď netušil, či je dnes ešte korektné oslovovať niekoho slečna. Jemne vykrojené pery, čierne vlasy, hnedé oči. Ako líška, napadlo mu.

„Vy ste...“ začala, a pritom si ho prezerala zhora nadol, „pán...“

„... Kňazovický. Adam Kňazovický.“

„Aha, viem. Dušan mi spomínal, že sa ozvete. Ja som Zdenka Bednárová.“

Podala mu ruku. Zložila si bledomodrú nepremokavú kapucňu a potriasla dlhými čiernymi vlasmi.

„Ospravedlňujem sa, ale nebrali ste telefón a ja som sa chcel s vami čo najskôr porozprávať.“

„To je v poriadku. Ako ste vedeli, že som tu?“

„Tipol som si.“

Stále si ho skúmavo premeriavala. Niekoho jej pripomínal, nevedela si však spomenúť koho.

„Myslela som si, že ste starší. Ako Dušan.“

A ja zas, že ste mladšia, mal by jej úprimne povedať. Keď mu dnes ráno riaditeľ odovzdal spis, iba ho rýchle preletel. Až teraz zistil, že fotografie Bednárovej dcéry boli staršieho dátumu.

Tretiačka na medicíne, slobodná, so zvláštnymi záľubami.

„Mám to brať ako kompliment?“

Neodpovedala.

„A úprimnú sústrasť,“ dodal rýchlo, „je to... pekný hrob.“

Vzápätí si uvedomil, akú blbosť vytresol.

„Ďakujem,“ povedala a tvárila sa, akoby to nepočula. „Takže vy ste zo Služby,“ povedala dosť nahlas. Adam sa poobzeral, ale nevidel nikoho nablízku. Vyzeralo to na pekný jarný deň, komu by sa chcelo chodiť na cintorín.

„Počula som o vás. Aj čítala...“

„To čo sa písalo, boli pi... sprostosti.“

Pokrčila plecami a povedala: „Veď to je jedno. Asi by ste sa chceli porozprávať. Môžeme si ísť niekam sadnúť.“

Adam prikývol: „Poďme, kam chcete vy.“

Vo vrecku cítil kľúče od nového BMW X6, ktoré mu v piatok pridelil riaditeľ. Nakoniec nešlo všetko tak rýchlo, takže nastúpil až o štyri dni neskôr oproti pôvodnému plánu. „Počúvaj, nemáš niečo menšie?“ opýtal sa ho. „Toto je dosť nápadné. Nestačí, že som sa tu len tak zjavil a všetko je zrazu v poriadku?“ ukázal na stôl v kancelárii, kde ležal výsledok jeho expresnej bezpečnostnej previerky: osvedčenie o bezpečnostnej spoľahlivosti s možnosťou oboznamovať sa s utajovanými skutočnosťami najvyššieho stupňa, podpis mlčanlivosti, služobný preukaz, farebné plastové kartičky oprávňujúce ho k vstupom do rôznych objektov a miestností a kopec ďalších papierov, ktoré musel podpísať.

Bartek len mávol rukou. „Aj tak sa to tu neutají. Síce budú špekulovať, čo to má znamenať a nabonzujú ma premiérovi, ale ja to ustojím. Oni vedia hovno, my vieme svoje. A stôl som ti zatiaľ nepridelil. Viem, že si najradšej v teréne. Ale hlavne sa snaž, aby si pri tom, čo budeš robiť, neporušoval zákony. Teda, príliš neporušoval,“ dodal a uškrnul sa.

Kňazovický si spomenul na prekvapené pohľady niekoľkých ľudí, ktorých ráno stretol na chodbe, keď ho Bartekova sekretárka viedla k šéfovi. Zástupca Marko práve od neho odchádzal a takmer sa potkol, keď ho zbadal. Ani ho nepozdravil, len niečo zahundral. Stretol sa s pohľadmi prekvapenými, posmešnými aj súcitnými, presne podľa toho, ako s kým predtým vychádzal...

„A nie je to pekný hrob. Žiaden hrob nie je pekný. Aj keď teta chce dať urobiť pomník, vraj treba len počkať, kým poriadne sadne zem.“

Vyšli z cintorína a zamierili do blízkej kaviarne.

—

„Oficiálnu verziu poznám. Teraz by som rada počula tú vašu.“

Zdenka sa napila z džúsu. Sedeli na terase a slnko hrialo stále viac.

„Naozaj vás to zaujíma? Hovorili ste, že na tom nezáleží.

Radšej by som sa pýtal ja vás. Na otca. Na jeho styky, zvyklosti, všetko, čo by mi mohlo pomôcť. Myslím, že ani vy, tak ako Dušan, neveríte, že to bola náhoda.“

„A vy?“

„Zatiaľ mám príliš málo informácií.“

„Dobre, ale až keď mi poviete, ako to bolo s vami. Chcela by som počuť vašu verziu.“

„Neveríte médiám?“

„Málokedy.“

„Správne. Nedal som si pozor, podcenil som situáciu a oni to využili. Stále zamestnávajú bývalých eštebákov, policajtov aj ľudí zo Služby. Bezpečnostné zložky im rady vyjdú v ústrety, keď z toho niečo majú.“

Kňazovický by si niečo rád vypil, ale prišiel autom a nechcel riskovať. „Kúpili si moju exmanželku. Prišla na políciu a tvrdila, že som sexuálne obťažoval našu dcéru, keď som ju mal cez víkend. A potom sa to zosypalo. Vraj som zneužíval informácie, pretože vnútorná kontrola, ktorú na mňa poslali, objavila nejaké nezaprotokolované utajované písomnosti a ich kópie.

Médiá, ktoré vlastnia, to rozpitvali a ostatné sa pridali. Informácie sa k nim dostávali aj priamo zo Služby. A nakoniec, kúpiť sa dajú aj posudky, lekári, psychológovia. Malá napokon ani nevypovedala. Teraz chodí do súkromnej školy vo Francúzsku.

V Lyone, pokiaľ viem. Ďalej som nepátral, pretože by to nemalo zmysel. Zatiaľ. Školné aj veľký byt, kde býva s matkou, im asi platia nejakí dobrí ľudia,“ povedal chrapľavým hlasom, pričom si mechanicky upravoval pokrčenú látku nohavíc.

„Kto si ju kúpil? A prečo?“

„Kto ju kúpil, asi viete. A prečo? To si nechám pre seba.“

„Nebolo by lepšie vás zlikvidovať?“

Zdenke ho bolo ľúto, ale cítila, že teraz by asi neocenil prejav jej účasti, preto mu radšej dávala takéto otázky.

„Máte o nich pekné predstavy,“ povedal sarkasticky a pousmial sa kútikom pier. „Prečo by ma likvidovali? Najskôr mi nepriamo, cez sprostredkovateľa, ponúkli prácu konzultanta za štyritisíc eur a ďalšie bonusy, ale ja som odmietol. Som názorným príkladom, ako možno človeka pripraviť o prácu, ktorá ho baví, a zničiť mu povesť. A...“ preletel mu tvárou nenávistný výraz, „...zakázať mu stýkať sa s dieťaťom, ktoré miluje. Neželám to nikomu. Vlastne želám. Tomu alebo tým, ktorí sú za to zodpovední.“

Z tých dní si veľa nepamätal. Sedel, popíjal whisky a hral poker na počítači. Celkom sa mu darilo, ale so stúpajúcou hladinou alkoholu v krvi hral čoraz agresívnejšie a vždy prehral.

Potom sa len tak potĺkal. Keď si jeho priateľka Lucia zbalila veci a odišla, nijako nereagoval. Nezazlieval jej to. Nechcelo sa mu pretvarovať sa, že je všetko v poriadku. Nereagoval normálne a nemal chuť stretávať sa s niekým a vysvetľovať, čo sa stalo a prečo tak dopadol. Vedel, že to na neho zahrali dobre a vo svetlých chvíľkach bol prekvapený, že ho to až tak zobralo.

Raz sa tak opil, že spadol zo stoličky a zostal ležať na dlážke.

Nechcelo sa mu vstať. Nechcelo sa mu nič. O pár hodín sa zobudil na to, že zvracia, ale zostal ďalej ležať. Ráno sa prebudil s hlavou v tom, čo bolo predtým obsahom jeho žalúdka. To ho prebralo. Ničota, ticho a beztvárnosť ho lákali, ale nechcel v nich prežiť zvyšok života. Odtackal sa do kúpeľne, strčil hlavu pod studenú sprchu, vypil dva šumivé celaskony, liter minerálky a sadol si znova k počítaču.

Keď sa cez internetbanking pozrel na stav svojho účtu, pochopil, že si musí nájsť prácu. Keď ho vyrazili, nedostal nijaké odstupné. Neodslúžil pätnásť rokov, nemal preto nárok ani na dôchodok a z niečoho musel žiť. Otvoril si portál s pracovnými ponukami, odpovedal na niekoľko inzerátov a absolvoval pohovory na personálnych odboroch, ktoré mali na dverách tabuľky s hrdým názvom Human Resources. Opäť sa mu potvrdila jeho teória, že po predavačoch poistiek a predajcoch holiacich strojčekov cez telefón sú pracovníci oddelení ľudských zdrojov na treťom mieste rebríčka tragikomickej hlúposti.

Vždy, keď pohľadom preleteli jeho životopis, zatvárili sa chápavo a pre istotu sa spýtali: „Vy ste ten...?“

„Áno, som,“ odpovedal zakaždým. Teraz si už bez problémov písal do životopisu aj obdobie, keď pracoval v Službe. Po tej mediálnej štvanici to aj tak vedeli všetci.

Ďakujeme, ozveme sa, bola najčastejšia reakcia. Chápal ich. Veď kto by chcel mať vo firme človeka, ktorý bol obvinený z pedofílie, neskôr z nedostatku lojality, pokusu o zneužívanie získaných informácií proti vlastnému štátu a možno dokonca zo zosnovania sprisahania proti čestným občanom! Tak znela oficiálna verzia. Tak to v podtexte prezentovali médiá vo vlastníctve tých, ktorých podcenil. Na neoficiálne ponuky skupín pohybujúcich sa na pomedzí zákona nereagoval. Poznal ich náplň práce a okrem toho vedel, že aspoň polovica z nich je infiltrovaná príslušníkmi alebo spolupracovníkmi Služby a Kriminálneho spravodajstva.

Nakoniec bol rád, že dostal prácu aspoň v esbéeske. Plat bol mizerný, on však nemal dlhy, hypotéky ani lízingy, ktoré by musel splácať. Na prežitie to stačilo.

„Veď ste zasa v Službe. Stíhanie voči vám bolo zastavené.“

Zdenkin hlas ho vrátil do reality.

„Vďaka Dušanovi. Aspoň si to myslím. A preto, aby som zistil, ako to bolo s vaším otcom. Aj keď nepredpokladám, že by ste sa niekomu s tým chválili, chcem vás poprosiť o diskrétnosť.“

Zdenka sa na neho vyčítavo pozrela a odpila si z kávy.

„Odmietli by ste tú ponuku aj teraz?“

Adam si pošúchal bradu.

„Realita je už dávno iná… Teraz vy. Prepáčte, že sa budem pýtať otvorene. Myslíte si, že to bola skutočne nehoda? Nepovedal vám otec, že sa cíti ohrozený, alebo vie o nejakom nebezpečenstve, ktoré mu hrozí? Skúste si spomenúť na hocičo, čo by mi mohlo pomôcť.“

IV. Oslo

Kontakt z nórskej kriminálky ho už čakal v príletovej hale letiska Gardermoen. Nízky, šťúply chlapík s ustupujúcimi vlasmi, navlečený v sivom saku, držal decentne pred sebou malú tabuľku s jeho menom: Mr. Roman Kasanický. Keď si Adam vybavoval stretnutie s Nórmi, využil krycie doklady a teraz bol podľa vytvorenej legendy detektívom z bratislavskej kriminálky, ktorý mal pár ďalších otázok o ukončenom vyšetrovaní smrti slovenského veľvyslanca. Nechcel sa oháňať preukazom spravodajskej služby. Vedel, že by to neviedlo k ničomu dobrému.

Adam Kňazovický sa usmial a pristúpil k mužovi. Nór mu podal ruku, tabuľku strčil do vrecka a naznačil, že bude vhodnejšie, keď odstúpia ďalej od valiaceho sa prúdu pasažierov.

„Haavard Sindre Oestensen,“ predstavil sa Nór a ukázal mu odznak s levom, ktorý stojí pod kráľovskou korunou a v predných labách drží dlhú vikingskú sekeru. „Kriminálka Oslo. Pán Roman Kasanický, ak sa nemýlim,“ dodal školskou angličtinou.

„Myslel som, že sa voláte Harry Hole.“

Kriminalista prevrátil oči a znechutene hodil rukou.

„Prepáčte, nechcel som vás uraziť, pán Oestensen. Myslel som to len ako vtip,“ ospravedlňoval sa Adam.

„Môžem vidieť nejaký váš doklad?“

Adam mu so skrúšeným výrazom podal identifikačnú kartu a policajný preukaz na krycie meno.

Nór pokýval hlavou.

„Ďakujem. Aký bol let? Máte tu nejakú batožinu?“ pýtal sa úradným tónom.

„Nie, iba to, čo mám v ruke. Nezdržím sa dlho. A let bol... znesiteľný.“

„Tak môžeme ísť. Vonku mám auto,“ povedal Oestensen, obrátil sa a rýchlo sa predieral pomedzi ľudí v hale. Adam ho nasledoval.

Na parkovisku stál biely Volkswagen Passat s majákom a s červeným a modrým pruhom, ktoré boli naboku prerušené nápisom POLITI. Za volantom sedel policajt v tmavomodrej uniforme.

„To ste nemuseli,“ začal Kňazovický. „Moje vyšetrovanie je len neformálne a neoficiálne, preto radšej...“

„Takto to bude rýchlejšie,“ prerušil ho Nór. „Sadajte, ideme.“

Usadil sa na sedadle vedľa vodiča. Adam urobil grimasu a sadol si dozadu. Chladný sever, čo už. Všetci mlčali. Po chvíli sa k nemu Nór obrátil.

„Takže Nesbø dorazil už aj k vám? Určite sa dobre predáva.“

„Samozrejme, sme civilizovaná krajina.“

Hneď ako to Adam vyslovil, uvedomil si, že by ho nemal zase dráždiť ironickými poznámkami. Na počudovanie sa teraz jeho spoločník schuti zasmial.

„Nebojte sa, neurazil som sa. Akurát nám už lezie na nervy tá hystéria okolo. Niektorí fanúšikovia dokonca vypisujú e-maily na policajné riaditeľstvo a žiadajú kontakt na Harryho Holeho. Čo robí Harry? Ako sa má? Prečo mu nedáte poriadny prípad? Je to najlepší detektív na svete. Prečo mu robíte zle?

A podobné hlúposti.“

„Veď to je dobré, nie? Aspoň ste populárni.“

Oestensen zasa mávol rukou.

„Ďakujem pekne za takú popularitu. Teraz si všetci myslia, že nórski detektívi sú temní, drsní chlapi so sklonom k alkoholizmu, samotári, túlajúci sa aj mimo služby nočným mestom, ktorí odhaľujú desivé zločiny, mysteriózne vraždy a politické sprisahania. Máme jazvy a aspoň jeden prst z titánu. Pozrite na mňa. Vyzerám tak? A dokonca mám všetky prsty vlastné,“ povedal Nór a otrčil mu pravicu.

„Nie, nevyzeráte.“

„A ako vyzerám?“

Table of Contents

I. Ostrov

II. Oslo

III. Bratislava

IV. Oslo

V. Bratislava

VI. Viedeň

VII. Stredný východ

VIII. Bratislava – Hainburg

IX. Mosul

X. Bratislava

XI. Tel Aviv

XII. Bratislava

XIII. Stredozemné more – sever Sýrie

XIV. Bratislava

XV. Tel Aviv

XVI. Mosul

XVII. Jaslovské Bohunice

XVIII. Bratislava

XIX. Mosul

XX. Bratislava

XXI. Tel Aviv

XXII. Bratislava

XXIII. Bratislava

XXIV. Viedeň

XXV. Ostrov

XXVI. Trajekt