Copyright © Cora Harrison 2011

Illustrations copyright © Susan Hellard 2011

Translation © Lucia Nižníková-Kollárová 2015

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2015

ISBN 978-80-556-1102-0

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Túto knihu venujem Rachel Pettyovej, editorke, nadšenkyni a fanúšičke Jane Austenovej, mojej spoločníčke a poradkyni na vymyslenej ceste do detstva Jane a jej sesternice Jenny (Jane) Cooperovej.

MÔJ DENNÍK

Pondelok 11. apríla 1791

„Nenávidím Jane Austenovú! Naozaj ju nenávidím!“

Zarazím sa. Ten hlas mi je dôverne známy.

„No tak, Lavínia. Mama tvrdí, že Jane Austenová je len nevychovaná, bezočivá potvora, ktorá si nadháňa manžela. Nevšímaj si ju.“

Aj tento hlas mi je povedomý.

Hlasy patria Lavínii a Karolíne Thorpovým. Živo si ich pamätám z obdobia, keď sme s Jane chodili do internátnej školy v Southamptone. Robili mi zo života peklo. Ešte aj dnes si pamätám ich štipľavé poznámky: „Pozrite na jej mušelínové šaty – vyzerajú ako handra.“ Alebo: „Nos má tupý ako obyčajná slúžka, nepodobá sa na trpaslíka?“ A keď na mňa donášali majiteľke školy: „Pani Cawleyová, Jenny Cooperová porušila školské pravidlo!“

Teraz ich stretávam na bále v Basingstoku.

Zastavím sa vo dverách do dámskej šatne. V horúčkovitom rytme boulangeru sa mi z uzla na temene uvoľnila kučera, ale budem ju musieť nechať tak. Nemôžem vojsť dnu a postaviť sa zoči-voči obom slečnám Thorpovým. Zvrtnem sa, keď ma zrazu čosi zastaví. Skôr než ma opustí nečakaná odvaha, vtrhnem do miestnosti a poviem ľadovým hlasom: „Jane Austenová je moja najlepšia kamarátka. Ocenila by som, keby ste ju prestali ohovárať.“

Pretisnem sa popri nich, pozriem na seba do zrkadla a snažím sa zachovať pokoj. Predstieram, že hľadím na svoj obraz, ale vidím, ako sa pohŕdavo škľabia a mykajú plecami, akoby som im ani nestála za odpoveď. Starostlivo si pripnem uvoľnenú kučeru, no nakoniec sa rozhodnem inak – páči sa mi, ako sa mi krúti na krku. Pootočím sa, pohľadom cez plece si skontrolujem snehobiele šaty posiate jemnými striebornými kvietkami – nádhernú vlečku zdobia stovky drobných tmavomodrých korálikov, ktoré sa pri svetle sviec trblietajú. Napravím si dlhé biele rukavičky, aby mi tesne priliehali k ruke nad lakťom, a bez obzretia preplávam popri Lavínii a Karolíne. Ešte kým zatvorím dvere, počujem Karolínu, ako vraví: „Tak či tak pôjdeme do Bathu a on bude tam.“ Trochu zvýši hlas a dodá: „Austenovci a tá ich sesternica žobráčka nám viac nebudú prekážať.“

Vrátim sa do spoločenskej sály, ďalšie kolo sa ešte nezačalo, Jane však už postáva ruka v ruke s Newtonom. Nečudo, že sa Lavínia zlostí. Ctihodný Newton Wallop je druhým synom grófa z Portsmouthu a klebetí sa, že sa stane dedičom portsmouthovského statku, keďže najstarší syn John je čudák a podľa Jane aj naozajstný blázon. Newton chodil do školy pána Austena v Steventone a s Jane sú ohromní kamaráti, ustavične sa na niečom smejú a žartujú. Pretancovali spolu takmer celý večer.

„Váš ponížený služobník, madam,“ povie Newton a Jane afektovane odpovie: „Pane, ráčte si ma prestať doberať.“ Potom sa rozosmeje, lebo Newton jej pripomenie prvoaprílové huncútstvo, ktoré raz vyviedli Janinej rezervovanej sestre Cassandre. Lavínia by pukla od hnevu, keby videla, ako sa majú radi.

V tej chvíli mi Lavínia celkom vyfučí z hlavy, lebo ku mne kráča Thomas. Nepretískam sa pomedzi ľudí, aby som mu vyšla naproti. Stojím a hľadím naňho.

Kapitán Thomas Williams, najmladší kapitán v britskom námorníctve, odvážny, krásny, urodzený... a zaľúbený do mňa! Vysoký, vyšší než väčšina prítomných mužov, širokoplecí, čierne vlasy sa mu vo svetle lustrov lesknú ako drozdie krídla, tmavohnedé oči prenikavé – a zároveň... Spomeniem si na dážď v lesíku, aj na modré zvončeky a drobné nezábudky pod nohami, na jeho mäkký, roztúžený pohľad... Stále nemôžem uveriť, že ma požiadal o ruku.

Konečne je pri mne.

„Si taká krásna,“ zašepká mi do ucha. Usmejem sa, lebo viem, že mu nezáleží na tom, či mám vlasy zopnuté v úhľadnom uzle alebo mi padajú na plecia. L’úbi ma takú, aká som, bez ohľadu na to, čo poviem alebo urobím. Spoločne podídeme k Newtonovi a k Jane.

„Och, pane, kvôli vám sa červenám!“ vraví Jane, na čo Newton vystrúha hlbokú poklonu a hlasno odvetí: „Madam, vaša krása ma ohromuje. Niet slov, ktorými by sa dala opísať.“

„Najdrahší Newton,“ pokračuje Jane nadneseným tónom, tak nahlas, až sa zopár ľudí otočí, a vzápätí šeptom zasyčí: „Stojíš na nesprávnej strane, ty truľo. Postav sa vedľa Jenny. Rýchlo, už začínajú hrať.“

Newton podíde ku mne, usmejem sa. Je celkom pekný. Nie taký mužný ako môj Thomas, ale má veľké oči, zvlnené vlasy a chlapčenskú tvár. Ponúkne svoju dlaň Jane, Thomas chytí za ruku mňa a vzápätí všetci krúžime v poslednom tanci večera.

Vidím Lavíniu a Karolínu Thorpové. Ani jedna netancuje. Stoja vedľa svojej matky, Lavínia sa k nej obráti a čosi jej hovorí. L’ahko si domyslím, čo asi. Keď sa znova zadíva na parket, z tváre jej srší hnev, a keď hľadí na Jane, nenávistne prižmúri oči.

„Jane,“ zašepkám, „pozri na Lavíniu Thorpovú, tam pri kozube. Hnevá sa na teba.“

Jane vrhne bleskurýchly pohľad cez plece a okamžite pochopí. Newton sa vracia v tanečnej figúre, Jane k nemu vystrie ruku. Sladko sa naňho usmeje, mierne sa ukloní a potom tancujú vedľa seba, oveľa bližšie než zvyčajne. A keď im dva rady tanečníkov rázne zatlieskajú, srdečne sa rozosmejú.

„Jane,“ poviem po návrate do svojej izby v Steventone. „Myslím, že si si vyrobila nepriateľku.“

„No a čo?“ odsekne a starostlivo si zavesí šaty na ramienko.

„Bude o tebe klebetiť,“ pokračujem a zavesím svoje šaty vedľa jej.

„Koho zaujíma Lavínia Thorpová?“ odsekne Jane opovržlivo, posadí sa na stoličku pred malým zrkadlom a začne si vyťahovať sponky z vlasov.

„Mňa nie,“ odvetím a vezmem jej z ruky hrebeň. Sto ráz jej prečešem vlasy, ona urobí to isté mne. Lavínia Thorpová ma naozaj nezaujíma. Jediné, na čo dokážem myslieť, je, že môj strýko pán Austen sa zajtra vracia z Oxfordu a Thomas mu prednesie žiadosť o moju ruku.

Potom budeme žiť šťastne, až kým nezomrieme.

Streda 13. apríla 1791

Dnes mám narodeniny. Oslavujem sedemnásť rokov.

Som zaľúbená do najúžasnejšieho muža na svete.

A on je zaľúbený do mňa – chce sa so mnou oženiť.

Pokúšam sa ho nakresliť, zvečniť jeho vysokú postavu, široké plecia, tmavé vlasy a krásne hnedé oči, ale plačem pri tom tak srdcervúco, až mi slzy kvapkajú na papier a ničia mi kresbu.

Nemôžeme sa vziať. Zakázali nám to.

A všetkému je na vine môj vlastný brat, jediný príbuzný, ktorého mám. Viem, že ho k tomu prinútila jeho príšerná žena Augusta, no nemusel ju zbabelo poslúchnuť ako zvyčajne. Keby mama žila, nikdy by niečo také nedopustila.

Zadívam sa na svoju sesternicu a najlepšiu kamarátku Jane. Závesy na posteli má odtiahnuté, no spí. Nečudo, určite je ešte skoro. Všade vládne ticho, dom je ponorený do spánku. Vonku spievajú vtáky ako vždy krátko po východe slnka. Jane má na perách úsmev. Kým večer zavrela oči, povedala: „Rozhodla som sa, že o tvojej strašnej švagrinej napíšem knihu. L’udia sa na nej budú smiať, uvidíš.“

Bezpochyby sa jej sníva, že sa chystá napísať skvelý román.

Alebo sníva o ctihodnom Newtonovi Wallopovi a o tom, s akým pôžitkom ho ukradla Lavínii Thorpovej spred nosa?

Nie, celkom iste sa jej sníva o románe – písanie je pre ňu najdôležitejšie na svete.

Musím sa usmiať pri pomyslení na všetky tie smiešne veci, ktoré Jane píše o postave Augusty, lenže potom sa mi do očí zasa nahrnú slzy. Mala by som prestať, lebo o chvíľu mi nebudú stačiť vreckovky.

Už aj prestaň!

Nie, nedovolím, aby sa to stalo.

S Thomasom sa vezmeme, ako sme si naplánovali.

Budem žiť v jeho dome na ostrove Wight a prechádzať sa s ním po lúkach, kde kvitnú nezábudky.

Aspoňže ma ovláda hnev. Vtedy v sebe cítim túžbu všetko zmeniť.

Stačí, ak si spomeniem, čo sa stalo medzi Thomasom a mojím hlúpym bratom Edwardom-Johnom a jeho ženou Augustou, ktorá ma nenávidí od chvíle, keď mi zomrela mama a ona ma musela „prijať“ v ich dome.

Mám potrebu napísať všetko, čo bolo i nebolo povedané...

Môj prívetivý strýko pán Austen dostal počas návštevy najstaršieho syna Jamesa v Oxforde silnú nádchu a stále sa z nej nevystrábil. Keď sa v utorok skorým ranným dostavníkom vrátil domov, bol bledý a vyčerpaný, a keď ho Thomas láskavo požiadal o rozhovor v pracovni, pôsobil skôr rezignovane než zvedavo. Všimla som si, že moja teta pani Austenová zbystrila pozornosť, a teraz ľutujem, že pri tom rozhovore nebola od samého začiatku. Keby tak bolo, Edward-John by zostal mimo hry.

No nestalo sa. S Jane sme si pod stolom tuho stískali ruky, kým nepovedala: „Jane, pomôž sestre odpratať zo stola. Jenny, veď ty snívaš s otvorenými očami! Domáce práce ťa hneď vrátia späť na zem, nemám pravdu, Cassandra?“ Netvárila sa nahnevane. Pobavene sa zadívala na staršiu dcéru, a keď som brala jej tanier, chlácholivo ma potľapkala po pleci.

Vtedy pán Austen strčil hlavu do dverí a tváril sa skrúšene.

„Edward-John,“ povedal trochu neisto, „nasleduj ma, prosím, do pracovne. Kapitán Williams chce s tebou hovoriť.“

„Iste.“ Edward-John sa dôstojne postavil zo stoličky, Augusta okamžite vyskočila za ním. Pán Austen rázne zatvoril dvere a ani nepozrel na svoju ženu. Tá iba nahnevane zovrela pery a vzápätí sa na mňa povzbudivo usmiala.

„Papa nedovolí, aby Edward-John odmietol žiadosť o tvoju ruku,“ šepla mi Jane do ucha, no nereagovala som. Pána Austena mám úprimne rada, ale obávala som sa, že ak sa Edward-John a Augusta, predovšetkým ona, postavia proti nášmu manželstvu, pánu Austenovi sa ich rozhodnutie sotva podarí zmeniť.

Odpratali sme zo stola. Jane energicky zametala dubovú podlahu a pani Austenová nešla dozrieť ako obyčajne na dojičku, ale pustila sa leštiť medenú kanvicu. Žiaci pána Austena odišli do triedy a ja som nervózne utierala prach na príborníku, keď sa vo dverách zjavil Thomas.

„Jenny, môžeš na chvíľku, prosím?“ požiadal. V hlase mu bolo cítiť hnev a napätie. Podišla som k nemu, vložila som mu ruky do dlaní. Prebehla mnou triaška. Počula som, ako pani Austenová vyskočila na rovné nohy a hlasno položila kanvicu na mriežku vedľa kozuba. Mlčky kráčala za nami, Jane jej cupkala v pätách.

Pán Austen sedel za stolom v pracovni, Edward-John stál za ním a Augusta si rozložila svoje čipkované sukne do jediného kresla v miestnosti. Pani Austenová sa usadila na lavicu pod oknom a nevenovala jej ani letmý pohľad. Jane sa usalašila na schodíkoch pri knižnici a Thomas, držiac moju ruku pevne pod pazuchou, sa odhodlane postavil zoči-voči môjmu strýkovi a bratovi.

„Nerozumiem, čo má táto záležitosť spoločné s Jenny a s Jane,“ poznamenala Augusta. Dokonca ani ona nemala guráž spochybniť prítomnosť pani Austenovej v pracovni.

„Nesúhlasím s vami, madam,“ ozval sa Thomas. Nikdy som ho nepočula hovoriť takým tvrdým tónom. „Ide predsa o Jenninu budúcnosť.“

„O budúcnosť slečny Cooperovej,“ opravila ho Augusta, čím ho chcela úsmevne pokarhať za familiárne oslovenie, ale Thomas si ju nevšímal, ani na ňu nepozrel. Pritisol si moju ruku na hruď a obrátil sa k Edwardovi-Johnovi.

„Pane, buďte taký láskavý a vysvetlite svojej sestre, prečo ste odmietli moju žiadosť o jej ruku,“ vyzval ho, cediac slová cez zaťaté zuby.

Edward-John preglgol. Nebol zvyknutý dohadovať sa s dôstojníkmi námorníctva, ako bol Thomas. Z každého slova, ktoré vyriekol, vyžarovala autorita.

„Mojej sestre,“ vyhŕkol v snahe pôsobiť hrozivo, „nemusím vysvetľovať nijaké rozhodnutie, ktoré ako jediný poručník výhradne pre jej dobro urobím.“

„Jenny predsa vie,“ ozvala sa Augusta sladko, „že pre ňu chceme len to najlepšie.“

Thomas mi znova stisol ruku, to gesto mi dodalo odvahu prehovoriť.

„To najlepšie pre mňa,“ vyhlásila som bez obalu, „je povolenie zosobášiť sa s kapitánom Williamsom. To chcem, to ma urobí šťastnou.“

Zahanbený pohľad, ktorý na mňa vrhol pán Austen, vyvolal vo mne súcit. Chápala som ho a bolo mi ho ľúto.

„Ach, Jenny, drahá...“ Augustin afektovaný tón mal znieť materinsky, no bol plný nevraživosti. „Ver mi, chceme pre teba to najlepšie. Si ešte mladá, máš len šestnásť rokov!“

„Zajtra bude mať sedemnásť,“ zastarela sa Jane. „A o rok osemnásť,“ dodala, za čo si od Augusty vyslúžila zlostný pohľad.

Zhlboka som sa nadýchla. Smiešne, ale Edwarda-Johna a Augusty som sa veľmi bála. Domnievam sa, že odkedy zomrela mama, ničili mi dušu. Kým som žila v ich dome v Bristole, bola som sivá myška, rozprávala som šeptom a mlčky som súhlasila so všetkým, čo mi prikázali. Keď som sa neskôr spriatelila s Jane, ktorá ma naučila samostatnosti a rozmýšľať vlastnou hlavou, začala som pochybovať, či bratovi a jeho žene naozaj ide o moje dobro. Augusta ma nenávidí, viem to. Nenávidí ma a želá mi len to najhoršie.

Nenazdajky do mňa vošiel hnev.

„Chcem sa vydať za Thomasa.“ Tá veta zo mňa doslova vypadla, dala som si však pozor, aby mi hlas znel jasne a presvedčivo. Thomas mi zovrel ruku. Zdalo sa mi, akoby sme boli jedno telo vzdorujúce nepriateľskej prítomnosti Edwarda-Johna a Augusty.

„Preberme si to bez vzrušenia. Aké sú vyhliadky kapitána Williamsa?“ prehovorila pani Austenová netypicky zmierlivo. Svoj názor zvyčajne dávala najavo veľmi otvorene. Bola sestrou mojej mamy, a ak už ona nedokázala zmeniť rozhodnutie Edwarda-Johna, potom ho nezmení nikto. Augustu prevyšovala v každom smere a jej hlase znel varovne.

Thomas sa k nej vďačne otočil. „Mám skvelé vyhliadky, madam,“ povedal úctivo. „Ako viete, som kapitánom kráľovského námorníctva, môj ročný príjem predstavuje päťsto libier. Okrem toho dostávam provízie z Východoindickej obchodnej spoločnosti, ktoré sú viac ako lukratívne.“

Jeho slová zapôsobili aj na Augustu. Austenovci boli vzdialení príbuzní riaditeľa Východoindickej spoločnosti Warrena Hastingsa a každý vedel, že pán Hastings je bohatý takmer ako sám anglický kráľ.

„Okrem toho,“ pokračoval Thomas v snahe vyzdvihnúť svoje prednosti, „viem, že matka nechala Jenny päťdesiat libier ročne, kým nedosiahne vek dvadsaťjeden rokov. Peniaze by sme mohli investovať do diamantových baní vo Východnej Indii a ručím vám za to, že ich hodnota sa za niekoľko rokov zdvoj- až strojnásobí.“

Ako mi neskôr povedala Jane, bola to chyba – Thomas nemal tie peniaze spomenúť ani slovkom. Augusta ma nenávidí, ale páči sa jej, že môže disponovať sumou päťdesiat libier, pritom len mizernú časť z nich používajú na moje potreby!

„Videla som, ako vypleštila oči farby zaváraných egrešov,“ poznamenala Jane, keď sme sa o tom zhovárali v našej izbe. „V duchu rozmýšľala, o čo príde, ak sa vydáš. Edward-John by musel tvoj majetok odovzdať do rúk manžela. Taký je zákon.“ Jane vedela o manželstve úplne všetko.

„Peniaze by, pravdaže, patrili Jenny, prípadne jej deťom, keby sa tak rozhodla,“ hovoril Thomas ďalej, trochu zmätený tichom, ktoré sa v pracovni rozhostilo. „Je takmer isté, že čoskoro vypukne vojna s Francúzskom...“ Zarazil sa.

Vtedy sa ozvala pani Austenová. „V poslednej vojne ste nepochybne získali nemalú korisť, však? Frank mi to spomínal. Ak som správne pochopila, na ostrove Wight máte krásne zariadený dom s pozemkami.“

Rozhliadla som sa po miestnosti. Edward-John stál ani prikovaný, ústa pootvorené, čierne obočie zvraštené. Poznám ten výraz na jeho tvári: je to závisť. Nerád počul, že niekto je bohatší ako on. Augusta zošpúlila pery a snažila sa vyzerať ako ustarostená matka. Pán Austen nebol vo svojej koži. Len pani Austenová žiarila a na tvári ošľahanej rokmi jej svietil široký uznanlivý úsmev.

Aj Thomas si to všimol, preto sa jej rýchlo spýtal: „Čo vy na to, madam? Myslíte, že Jennina matka, vaša nebohá sestra, by takýto zväzok schválila?“

„Som si istá, že áno.“ Jej vysoký hlas prehlušil Augustine slová. „Moja sestra Jane by súhlasila so všetkým, čo by jej dcére prinieslo šťastie.“

„Drahá,“ prehovoril pán Austen nesmelo, „nemali by sme sa do tejto záležitosti miešať. Edward-John...“

„Nezmysel!“ zvolala pani Austenová a v tmavomodrých očiach sa jej rozhorel bojový oheň. „Vari nemám právo vyjadriť názor na záležitosť, takú dôležitú pre moju jedinú neter? Som si istá, že Edward-John vezme do úvahy skúsenosti svojej tety – ako by si isto želala jeho úbohá matka.“

„Okrem toho nevidím dôvod, prečo by mal Jenny brániť, keď už s nimi nežije...“ zahlásila Jane nevinne.

„Jane!“ zahriakla ju pani Austenová reflexívne, ale keďže bola ženou, ktorá nepohrdne nijakou zbraňou, náhlivo dodala: „To dievča má pravdu. S radosťou ste Jenny nechali bývať v našom dome, prečo by ste jej teda nedovolili uzavrieť tento výhodný zväzok, Edward-John? Nemá to nič spoločné s tým, že by ste ešte štyri roky mohli užívať jej majetok vo vlastný prospech, však nie?“

Edward-John v tom okamihu nechutne očervenel, no Augusta bola z tuhšieho cesta. Vyskočila z kresla, volánová sukňa sa jej zakrútila okolo nôh.

„Obávam sa, že po takejto urážke budeme musieť okamžite opustiť tento dom,“ prehovorila tónom, ktorý nestrpel odpor. „Buďte taký láskavý, pane,“ otočila sa k pánu Austenovi, „dajte zapriahnuť koč, poludňajším dostavníkom sa vraciame do Bristolu.“

„Nie tak rýchlo!“ Thomas sa naklonil ponad stôl, strčil nos do tváre Edwarda-Johna, ten sa vyľakane mykol, potom sa znova narovnal a úkosom pozrel na Augustu. „Stále ste mi nepodali rozumný dôvod, pre ktorý odmietate moju ponuku. Nespýtali ste sa na môj charakter ani na vyhliadky do budúcnosti. Neobťažovali ste sa vyzvedieť od Jenny, či by so mnou bola šťastná. Takéto odmietnutie nemôžem prijať. Čo keby sme počkali šesť mesiacov, kým dostanem definitívnu odpoveď? Boli by ste ochotní zmeniť názor?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

MÔJ DENNÍK

Pondelok 11. apríla 1791

Streda 13. apríla 1791